ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 645/6142/24                        Головуючий суддя І інстанції Шарко О. П.
Провадження № 22-ц/818/3766/25                Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: споживчого кредиту

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 жовтня 2025 року                                                                                м. Харків
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого                                        Яцини В.Б.
суддів колегії                                         Мальованого Ю.М., Пилипчук Н.П.,
за участю секретаря судового засідання       Шевцової К.Є.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Універсал Банк" на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 06 травня 2025 року, у справі № 645/6142/24, за позовом Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
в с т а н о в и в :
У жовтні 2024 року Акціонерне товариство «УНІВЕРСАЛ БАНК» звернувся з позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат.
Позовна заява мотивована тим, що він є правонаступником всіх прав та обов`язків ПАТ «Універсал Банк», ВАТ «Універсал Банк» та ВАТ «Банк Універсальний». 01.07.2008 року між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 (далі - Відповідач 1, Позичальник) було укладено кредитний договір №095-2008-2205 (далі – Кредитний договір 1).
Вказав, що відповідно до п.1.1. Кредитного договору 1 Кредитор зобов`язувався надати Позичальнику на умовах цього Договору грошові кошти в сумі 296 768,00 доларів США (далі – Кредит), а Позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використати та повернути Кредит, а також сплатити проценти за користування Кредитом в розмірі 14,95% річних (далі – базова процента ставка) в порядку, на умовах та в строки, визначені цим Договором. За користування коштами понад встановлений строк (або терміни погашення) нараховується процентна ставка в розмірі 44,85% річних (далі – підвищена процентна ставка).
Згідно п.1.3. Кредитного договору 1 цільове призначення кредиту – на погашення заборгованості перед ВАТ ВТБ Банк (код ЄДРПОУ 14359319) за кредитним договором №15.56-22/07-СК від 27.12.2007 року, за Кредитним договором №15.56-22/08-СК від 09.04.2008 року.
01.07 2008 року між ВАТ «Універсал банк» та ОСОБА_2 (далі – Відповідач 2, Поручитель 1) з метою забезпечення виконання зобов`язань Відповідача 1 було укладено Договір поруки №095-2008-2205-Р (далі – Договір поруки 1). 
Також, 01.07.2008 року між ВАТ «Універсал банк» та ОСОБА_3 (далі – Відповідач 3, Поручитель 2) з метою забезпечення виконання зобов`язань Відповідача 1 було укладено Договір поруки №095-2008-2205-Р/1 (далі – Договір поруки 2). 
01.07.2008 року між ВАТ «Універсал банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №095-2008-2206 (далі – Кредитний договір 2). 
Відповідно до п.1.1. Кредитного договору 2 Кредитор зобов`язувався надати Позичальнику на умовах цього Договору грошові кошти в сумі 120 000,00 доларів США (далі – Кредит), а Позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використати та повернути Кредит, а також сплатити проценти за користування Кредитом в розмірі 14,95% річних (далі – базова процента ставка) в порядку, на умовах та в строки, визначені цим Договором. За користування коштами понад встановлений строк (або терміни погашення) нараховується процентна ставка в розмірі 44,85% річних (далі – підвищена процентна ставка). Згідно п.1.3. Кредитного договору 2 цільове призначення кредиту – на споживчі цілі.
01.07. 2008 року між ВАТ «Універсал банк» та ОСОБА_2 (далі – Відповідач 2, Поручитель 1) з метою забезпечення виконання зобов`язань Відповідача 1 було укладено Договір поруки №095-2008-2206-Р (далі – Договір поруки 1). 
Також, 01.07.2008 року між ВАТ «Універсал банк» та ОСОБА_3 (далі – Відповідач 3, Поручитель 2) з метою забезпечення виконання зобов`язань Відповідача 1 було укладено Договір поруки №095-2008-2206-Р/1 (далі – Договір поруки 2). 
Згідно п.1.4 договорів поруки відповідальність Поручителя і Боржника є солідарною.
Оскільки Відповідачем 1 були порушені умови кредитних договорів в частині повернення кредиту та сплати відсотків за його користування, Банк звернувся до суду за захистом своїх інтересів. 15.02.2010 року Фрунзенським районним судом міста Харкова було ухвалено рішення по справі №2-984/10 про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованості за кредитним договором №095-2008-2205 від 01.07.2008 року у розмірі 2 418 396, 95 грн. та заборгованості за кредитним договором №095-2008-2206 від 01.07.2008 року у розмірі 991 605, 38 грн, а також судового збору у сумі 1700,00 грн. та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у сумі 252,00 грн. Рішення набрало законної сили 26.02.2010 року. У подальшому ПАТ «Універсал банк» було отримано виконавчі документи та пред`явлено їх до виконання. 
На даний час рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова було по справі №2-984/10 не виконано, що підтверджується відкритими виконавчими провадженнями щодо Позичальника, Відповідача 1 та щодо Відповідача 2, Поручителя1. Інформація щодо відкритих виконавчих проваджень щодо Відповідача 3, Поручителя 2 відсутня на офіційному сайті АСВП. 

На підставі вищевикладеного, АТ «Універсал Банк» просив суд стягнути з відповідачів у порядку суми боргу у вигляді трьох відсотків річних та інфляційних втрат за час прострочення виконання грошових зобов`язань по рішенню Фрунзенського районного суду м. Харкова від 15.02.2010 року у справі №2-984/10 за період з 21.08.2021 по 23.02.2022 у розмірі 94 154, 62 грн та витрати судові витрати у розмірі 3028,00 грн. 
Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 06 травня 2025 року позовні вимоги Акціонерного товариства «УНІВЕРСАЛ БАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат - задоволено частково.
Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «УНІВЕРСАЛ БАНК» суму боргу у вигляді інфляційних втрат та 3% річних за час прострочення виконання грошових зобов`язань по рішенню Фрунзенського районного суду міста Харкова від 15.02.2010 року у справі №2-984/10 за період з 21.08.2021 по 23.02.2022 у розмірі 94154,62 грн. 
В іншій частині вимог, зокрема до ОСОБА_3 – відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь  Акціонерного товариства «УНІВЕРСАЛ БАНК» сплачений судовий збір у розмірі 1514,00 грн. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь  Акціонерного товариства «УНІВЕРСАЛ БАНК» сплачений судовий збір у розмірі 1514,00 грн

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, АТ "Універсал Банк"  подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення в частині відмови у стягненні 3% річних та інфляційних втрат з поручителя ОСОБА_3 -скасувати, та ухвалити нове, яким позовні вимоги у цій частині задовольнити у повному обсязі. Розподілити судові витрати.
Вказав, що рішення суду є обов`язковим, зокрема, й для Відповідача-3- ОСОБА_3 , та з огляду на те, що Відповідачами порушено грошове зобов`язання з виплати суми заборгованості, у банку виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України. 
Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, а також сплату боржником процентів.
Велика Палата Верховного Судув постанові від 08.11.2019 у справі №127/15672/16-ц зазначила, що законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3% річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим. Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Матеріали справи не містять доказів, відповідно до яких зобов`язання є припиненим. 
Зауважив, що наявність рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 15.02.2010 по справі №2-984/10 не свідчить про необхідність сплати заборгованості лише за таким рішенням суду, оскільки зобов`язання Відповідача 1 за кредитними договорами не припинились після ухвалення рішення. Посилання на положення ст. 559 ЦК України є необґрунтованим, оскільки вказана норма застосовується лише та безпосередньо до правовідносин, які виникають у зв`язку з невиконанням умов кредитного договору. У даному випадку правовідносини мають інший характер, а саме, пов`язані з отриманням компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Тому відсутні підстави говорити про пропуск Позивачем шестимісячного строку звернення з вимогою до поручителя Відповідача 3. Крім того, представник Позивача зазначає, що з обставин даної справи вбачається, що кредитор вже скористався судовим захистом, та рішенням суду у справі №2-984/10 з боржника стягнуто суму основного боргу, отже таке зобов`язання не є натуральним, а кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України. 
Вважає, що твердження представника Відповідача-3 щодо того, що не підлягають стягненню 3% річних у натуральному зобов`язанні без пред`явлення вимог про стягнення задавненої вимоги у контексті спірних правовідносин є безпідставними. Пред`явлення виконавчого документа до виконання є правом стягувача, а не обов`язком. В той же час, судове рішення, що набрало законної сили, є обов`язковим до виконання боржником (згідно вимог ст. 129 Конституції України та ст. 18 ЦПК України). І саме зволікання боржника з виконанням такого рішення створило передумови для виникнення у Позивача права на застосування наслідків його невиконання, передбачених ст. 625 ЦК України. Перекладання відповідальності за виникнення заборгованості з 3% річних та інфляційних втрат на стягувача є зловживанням з боку боржника Відповідача 3, та намаганням уникнути відповідальності за невиконання рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 15.02.2010. 

У письмовому відзиві представник ОСОБА_3 -адвокат Ейбатов З.М. огли просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення залишити без змін. Стягнути з банку заплановані витрати на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 20000,00 грн, докази фактичного понесення таких витрат будуть подані до суду.
Вказав, що ухвалою Фрунзенського районного суду міста Харкова від 08.08.2024 року по справі № 2-984/10 (Провадження № 6/645/86/24) в задоволенні заяви AT «Універсал Банк» про поновлення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання та видачу дублікату виконавчого листа щодо ОСОБА_3 відмовлено, тобто рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 15.02.2010 року по справі № 2-984/10 (про стягнення з Відповідачів солідарно заборгованості за кредитним договором), зокрема в частині можливості стягнення з ОСОБА_3 , не може бути виконане в примусовому порядку.
Зазначив, що саме стягувачу належить право пред`явлення до примусового виконання судового рішення. Невжиття заходів для пред`явлення такого виконавчого листа до виконання у встановленому законом порядку, в тому числі пропуск стягувачем строку виконавчої давності, свідчить про фактичну відмову стягувача від примусового виконання судового рішення. Пропуск стягувачем строку виконавчої давності є підставою для покладання на нього наслідків прострочення кредитора. Аналіз обставин спірних правовідносин свідчить, що позивач не скористався належним чином своїм правом на пред`явлення виконавчого листа щодо Відповідача 3 до примусового виконання у визначений законом строк, хоча до спливу такого строку достеменно знав, що має місце невиконане зобов`язання по рішенню суду. На теперішній час відповідно до п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України позивач не має права повторно заявити вимогу до Відповідача 3 про стягнення непогашеної заборгованості за кредитним договором/рішенням суду. Отже, зобов`язання Відповідача 3 з погашення заборгованості за рішенням суду фактично є задавненим, внаслідок чого Позивач позбавлений права вимагати його примусового виконання та, відповідно, позбавлений права вимагати нарахування 3% річних та інфляційних втрат на таке задавнене зобов`язання, яке набуло характер натурального.
Вказав, що позивач впродовж більш як 11 років не вчинив належних та необхідних дій щодо примусового виконання рішення суду, чим свідомо, з власної вини створив передумови для створення заборгованості по 3% річних та інфляційних втрат. Враховуючи вищевикладене Відповідач 3 вважає, у діях Позивача вбачається недобросовісність. Адже, прострочення виконання грошового зобов`язання, що підтверджене рішенням суду відбулось саме з вини позивача, що також унеможливлює застосування в цьому конкретному випадку ст. 625 ЦК України. Також, додатково просимо апеляційний суд врахувати, що інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги. До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 07 квітня 2020 року по справі № 910/4590/19.
Вказав, що Велика Палата Верховного Суду, враховуючи встановлену законодавцем правову природу поручительства, як додаткового (акцесорного) зобов`язання до основного договору та пряму залежність від його умов, вважає за необхідне відступити від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 26 листопада 2014 року (справа № 6-75цс14), від 03 лютого 2016 року (справа № 6-2017цс15) та від 06 липня 2016 року (справа № 6-1199цс16) про презумпцію чинності поруки та неможливість її припинення на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України з огляду на наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, оскільки таке рішення саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору. А тому на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки». Отже, непред`явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обов`язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов`язанням.

       Представник АТ «Універсал Банк» Приходько Л. 21 серпня 2025 року на адресу суду направила пояснення, у яких вказала, що пропуск стягувачем строку пред`явлення виконавчого документа на виконання не свідчить про те, що судове рішення припинило бути обов`язковим до виконання боржниками. 
       Щодо витрат на професійну правову допомогу, то витрати у розмірі 20000,00 грн є неспівмірними зі складністю справи, предмет спору є не складним, представником відповідача-3 фактично було надано правничу допомогу лише у вигляді підготовки відзиву на апеляційну скаргу, зміст якого повторює зміст всіх поданих процесуальних документів до суду першої інстанції. Представником не надано акту приймання-передачі наданих послуг, платіжних документів про сплату таких послуг, розрахунку витрат.

       У додаткових поясненнях представник ОСОБА_3 - адвокат Ейбатов З.М. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення без змін. 
Посилається на те, що позивач впродовж більш як 11 років не вчинив належних та необхідних дій щодо примусового виконання рішення суду, чим свідомо, з власної вини створив передумови для створення заборгованості по 3% річних та інфляційних втрат, а тому рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 15.02.2010 року по справі № 2-984/10, зокрема в частині можливості стягнення з Відповідача 3, не може бути виконане. А тому, банк втратив своє право вимоги на примусове виконання відповідачем, зокрема Відповідачем 3, своїх зобов`язань за рішенням суду (адже пропустив строк пред`явлення до виконання виконавчого листа). Крім того, представник Відповідача 3 зазначає, що непред`явлення кредитором вимоги до поручителя протягом 6 місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обов`язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов`язанням. Упозивача відсутнє право примусового виконання рішення суду про стягнення заборгованості, у зв`язку з неможливістю звернення до виконавчої служби, через пропуск строків виконавчої давності, у поновленні яких було судом відмовлено, то у позивача відсутнє і право вимагати від відповідача 3 і додаткове акцесорне зобов`язання (сплати інфляційних втрат та річних процентів), оскільки вони не можуть існувати щодо основного зобов`язання, яке не можливо виконати.
Щодо витрат Відповідача 3 на правничу допомогу, щодо яких позивач заперечує, оскільки не надано доказів сплати за послуги. Звертаємо увагу, що як було зазначено у відзиві на апеляційну скаргу, докази фактичного понесення таких витрат будуть подані до суду пізніше, з урахуванням вимог ч.8 ст. 141 ЦПК України, зокрема протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. Щодо тверджень Позивача щодо ненадання розрахунку витрат. Звертаємо увагу, що розмір винагороди за надання правової допомоги в суді апеляційної інстанції визначений Сторонами у вигляді фіксованої суми, та не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу. За таких обставин, не вимагається подання детального опису робіт чи витраченого часу, що підтверджується висновками Верховного Суду від 28 грудня 2020 року у справі №640/18402/19, висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року по справі 922/1964/21.
Щодо тверджень Позивача про неспівмірність заявлених витрат зі складністю справи, оскільки правова допомога зводиться до підготовки відзиву на апеляційну скаргу, справа є не складною, участі у засіданнях представник Відповідача 3 не бере. Перш за все, варто зазначити, що судових засідань в суді апеляційної інстанції ще не проводилось, тому твердження Позивача є передчасними, адже представник Відповідача буде приймати участь в таких судових засіданнях. Також, зміст відзиву на апеляційну скаргу свідчить про великий обсяг витраченого часу на його підготовку, зважаючи на кількість доводів, їх обґрунтованість, підкріплення нормативною базою, та наявністю детальних власних висновків з аналізу такої нормативної бази, а також висновків з аналізу судової практики, пошук якої такої займає велику кількість часу. Також, зважаючи на розмір вимог Позивача, на суму більше 94 тис.грн та судових витрат, розмір гонорару адвоката є цілком співрозмірним з такими позовними вимогами. Відповідно до пункту 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам «Щодо шляхів полегшення доступу до правосуддя» № R (81) 7, яким передбачено, що за винятком особливих обставин сторона, яка виграла справу, повинна в принципі отримувати від сторони, що програла, відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом. Відповідно до Постанови ВС у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 14 лютого 2022 року по справі №826/13632/18:
«Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини». Тому, заявлений розмір витрат на правничу допомогу є цілком обґрунтованим та справедливим, і відповідно підлягає до стягнення з Позивача на користь Відповідача 3, у випадку відмови у задоволенні апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, розглянула справу за відсутності учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, які не з`явилися у судове засідання, що відповідно до ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду скарги. 

Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України колегія суддів перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції даним вимогам закону відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині до відповідача ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач пропустив строк звернення до Відповідача 3 як поручителя і солідарного боржника за кредитним договором, оскільки строк повернення кредитних коштів наступив 26.02.2010 року (при цьому у видачі дублікату та поновленні строку на подання виконавчого листа щодо Відповідача 3 судом було відмовлено), а банк звернувся з цим позовом у листопаді 2024 року, тобто зі спливом встановленого ч. 4 ст. 599 ЦК України шестимісячного строку з моменту настання строку погашення кредиту.

АТ «Універсал Банк» у апеляційній скарзі оскаржує рішення у цій частині, тому у іншій частині рішення суду не переглядається судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно з ч.1ст.1049 ЦК України Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Матеріалами справи підтверджується та судом встановлено, що Акціонерне товариство «Універсал Банк» є правонаступником всіх прав та обов`язків ПАТ «Універсал Банк», ВАТ «Універсал Банк» та ВАТ «Банк Універсальний». 01.07.2008 року між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 (далі - Відповідач 1, Позичальник) було укладено кредитний договір №095-2008-2205 (далі – Кредитний договір 1).
Відповідно до п.1.1. Кредитного договору 1 Кредитор зобов`язувався надати Позичальнику на умовах цього Договору грошові кошти в сумі 296 768,00 доларів США (далі – Кредит), а Позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використати та повернути Кредит, а також сплатити проценти за користування Кредитом в розмірі 14,95% річних (далі – базова процента ставка) в порядку, на умовах та в строки, визначені цим Договором. За користування коштами понад встановлений строк (або терміни погашення) нараховується процентна ставка в розмірі 44,85% річних (далі – підвищена процентна ставка).
Згідно п.1.3. Кредитного договору 1 цільове призначення кредиту – на погашення заборгованості перед ВАТ ВТБ Банк (код ЄДРПОУ 14359319) за кредитним договором №15.56-22/07-СК від 27.12.2007 року, за Кредитним договором №15.56-22/08-СК від 09.04.2008 року.
01.07.2008 року між ВАТ «Універсал банк» та ОСОБА_2 (далі – Відповідач 2, Поручитель 1) з метою забезпечення виконання зобов`язань Відповідача 1 було укладено Договір поруки №095-2008-2205-Р (далі – Договір поруки 1). 
Також, 01.07.2008 року між ВАТ «Універсал банк» та ОСОБА_3 (далі – Відповідач 3, Поручитель 2) з метою забезпечення виконання зобов`язань Відповідача 1 було укладено Договір поруки №095-2008-2205-Р/1 (далі – Договір поруки 2). 
01.07.2008 року між ВАТ «Універсал банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №095-2008-2206 (далі – Кредитний договір 2). 
Відповідно до п.1.1. Кредитного договору 2 Кредитор зобов`язувався надати Позичальнику на умовах цього Договору грошові кошти в сумі 120 000,00 доларів США (далі – Кредит), а Позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використати та повернути Кредит, а також сплатити проценти за користування Кредитом в розмірі 14,95% річних (далі – базова процента ставка) в порядку, на умовах та в строки, визначені цим Договором. За користування коштами понад встановлений строк (або терміни погашення) нараховується процентна ставка в розмірі 44,85% річних (далі – підвищена процентна ставка). Згідно п.1.3. Кредитного договору 2 цільове призначення кредиту – на споживчі цілі.
01.07.2008 року між ВАТ «Універсал банк» та ОСОБА_2 (далі – Відповідач 2, Поручитель 1) з метою забезпечення виконання зобов`язань Відповідача 1 було укладено Договір поруки №095-2008-2206-Р (далі – Договір поруки 1). 
Також, 01.07.2008 року між ВАТ «Універсал банк» та ОСОБА_3 (далі – Відповідач 3, Поручитель 2) з метою забезпечення виконання зобов`язань Відповідача 1 було укладено Договір поруки №095-2008-2206-Р/1 (далі – Договір поруки 2). 
Згідно п.1.4 договорів поруки відповідальність Поручителя і Боржника є солідарною.
15.02.2010 року Фрунзенським районним судом міста Харкова було ухвалено рішення по справі №2-984/10 про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованості за кредитним договором №095-2008-2205 від 01.07.2008 року у розмірі 2 418 396, 95 грн. та заборгованості за кредитним договором №095-2008-2206 від 01.07.2008 року у розмірі 991 605, 38 грн, а також судового збору у сумі 1700,00 грн. та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у сумі 252,00 грн. Рішення набрало законної сили 26.02.2010 року. У подальшому ПАТ «Універсал банк» було отримано виконавчі документи та пред`явлено їх до виконання. 
На даний час рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова було по справі №2-984/10 не виконано, що підтверджується відкритими виконавчими провадженнями щодо Позичальника, Відповідача 1 та щодо Відповідача 2, Поручителя1. 
Відповідно до розрахунку, наданого Позивачем, заборгованість у вигляді трьох процентів річних від простроченої суми за кредитним договором №095-2008-2205 від 01.07.2008 року за весь час прострочення складає 13535,70 грн. При цьому, кількість днів прострочення за період з 21.08.2021 року по 23.02.2022 року становить 187 днів. Інфляційні втрати Позивача за час прострочення становлять 52839,90 грн.
Заборгованість у вигляді трьох процентів річних від простроченої суми за кредитним договором №095-2008-2206 від 01.07.2008 року за весь час прострочення складає 5664,86 грн. При цьому, кількість днів прострочення за період з 21.08.2021 року по 23.02.2022 року становить 187 днів. Інфляційні втрати Позивача за час прострочення становлять 22114,16 грн.
Отже, загальна сума заборгованості Відповідачів становить 94154,62 грн. 
24.03.2010 року Фрунзенським районним судом м. Харкова було видано виконавчий лист №2-984/10 про стягнення з Відповідача 3 на користь ПАТ «Універсал Банку» заборгованості за кредитними договорами в сумі 3410625,31 грн. В подальшому, виконавчий лист було передано на виконання до Фрунзенського ВДВС в м. Харкові ГТУЮ в Х/о. 23.03.2012 року державним виконавцем Ленінського ВДВС Кіровоградського міського управління юстиції була винесена постанова про відкриття ВП №31828136 з примусового виконання такого виконавчого листа. На офіційному сайті АСВП інформація щодо відкритих виконавчих проваджень про стягнення з Відповідача 3 на користь ПАТ «Універсал Банк» відсутня.
03.09.2010 року державним виконавцем, керуючись п.4 ч.1 ст. 26 ЗУ «Про виконавче провадження» (у редакції чинній на відповідну дату) було винесено постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження у зв`язку з пред`явленням виконавчого документу не за місцем виконання.
Посилаючись на втрату виконавчого документу щодо Відповідача 3 Позивач звернувся до суду з заявою про видачу дублікату такого виконавчого листа та поновлення строку на його пред`явлення на виконання. Ухвалою Фрунзенського районного суду міста Харкова від 08.08.2024 року по справі № 2-984/10 (Провадження № 6/645/86/24) судом було відмовлено у заяві Позивача про видачу дублікату виконавчого листа щодо Відповідача 3 та поновлення строку на його пред`явлення до виконання. При прийнятті такого рішення суд виходив з того, що рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором набрало законної сили 26.02.2010 року. Виконавчий лист на примусове виконання рішення суду був виданий 24.03.2010 року. Таким чином, виконавчий лист мав бути пред`явлений до виконання у строк до 26 лютого 2013 року. Тобто отримавши оригінал виконавчого документу із відміткою про державного виконавця про відмову у відкритті провадження у зв`язку з пред`явленням виконавчого документа не за місцем виконання, стягувач у строк до 26.02.2013 року повинен був пред`явити виконавчий лист до належного ВДВС. Проте, протягом зазначеного строку АТ «Універсал Банк» не пред`являв виконавчий лист до виконання, та жодних поважних причин цього, а саме - об`єктивних, непереборних обставин, які б перешкоджали стягувачу пред`явити виконавчий лист до виконання, суду не наведено. Будь-яких реальних перешкод для звернення виконавчого листа до виконання у визначений законом строк у стягувача не було. Враховуючи, що з дня, коли закінчився строк пред`явлення виконавчого документу до виконання, до дня звернення АТ «Універсал Банк» із даною заявою про видачу дублікату виконавчого документа та поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання минуло майже 11 років, доказів, що свідчили б про добросовісну реалізацію стягувачем своїх процесуальних прав та належне виконання процесуальних обов`язків, зокрема вчинення усіх можливих та залежних від нього дій, спрямованих на своєчасний контроль за виконанням судового рішення, заявник суду не надав. Заявником не наведено обґрунтованих аргументів на підтвердження поважності причин для поновлення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання. Встановивши, що поважних причин пропуску строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання заявником не наведено, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви АТ «Універсал Банк». Оскільки підстав для поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання не вбачається, то немає й підстав для видачі його дублікату, адже вимога про видачу дублікату виконавчого листа безпосередньо пов`язується із можливістю пред`явлення його до виконання, право на яке є втраченим у зв`язку з пропуском строку його пред`явлення».
Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 13.03.2023 р. у справі № 554/9126/20 (провадження № 61-13760сво21) зазначила, що натуральним зобов`язанням є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном.
Конструкція ст.625 ЦК України щодо нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати три проценти річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року в справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18).
Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
Тлумачення як ст.3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.
Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
Натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати 3 % річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18).
Особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності (ч.1 ст.267 ЦК України).
Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором (ст.625 ЦК України).
Не допускається зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності (п.4 ч.1 ст.602 ЦК України).
Тлумачення вказаних норм, з урахуванням принципу розумності свідчить, що:
натуральним зобов`язання (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, оскільки боржник заявив про застосування позовної давності і яка застосована судом, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном;
задавненим зобов`язанням є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності;
законодавець в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України передбачає заборону для зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності в задавненому зобов`язанні для охорони інтересів боржника. Сплив позовної давності при пред`явленій позовній вимозі кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. Зарахування, яке є по своїй суті замінником належного виконання зобов`язання, не має створювати механізм обходу заборони передбаченої в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України. Така заборона стосується випадку, коли кредитор ініціює зарахування за задавненою вимогою. У такому разі кредитор за допомогою зарахування може обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору в межах пред`явленої позовної вимоги кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, і яка дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності;
очевидно, що аналогічний підхід для охорони інтересів боржника при задавненому зобов`язанні має бути й стосовно 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу в задавненому зобов`язанні. Пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги;
приватне право не може допускати ситуацію за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовну давність, а кредитору надає можливість обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 листопада 2022 року у справі № 285/3536/20).
Подібний за змістом висновок викладений Верховним Судом у постанові від 25.01.2024 у справі №924/159/14 (924/502/23).
Отже, судом встановлено, що позивач маючи статус кредитора, не реалізував своїх прав на звернення у встановлені законом строки до примусового виконання рішення суду щодо стягнення заборгованості за кредитом щодо Відповідача 3, втратив своє право вимоги на примусове виконання Відповідачем 3 своїх зобов`язань за кредитним договором та рішенням суду (строк пред`явлення до виконання рішення суду). Враховуючи вищевикладене, у діях Позивача вбачається недобросовісність. Адже, прострочення виконання грошового зобов`язання з боку Відповідача 3, що підтверджене рішенням суду, відбулось саме з вини Позивача, що унеможливлює застосування в цьому конкретному випадку ст. 625 ЦК України.
Тому суд вважає, що зобов`язання Відповідача 3 є задавненим, в зв`язку з чим набуло характеру натурального зобов`язання.
Заборгованість в порядку ст. 625 ЦК України, була нарахована позивачем щодо Відповідача 3 на вимогу, яка на даний час існує в натуральному зобов`язанні, суд вважає, що приватне право не може допускати ситуацію, за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без примусового стягнення заявленої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовної давності, а кредитора - обійти застосування до задавненої вимоги такого строку.
Тому у кредитора, для охорони інтересів боржника, була можливість пред`явити позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги, або після відкриття виконавчого провадження.
Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 23.11.2022 року у справі № 285/3536/20.
Отже, банк використав право вимоги щодо повернення усієї суми кредиту, рішенням суду стягнена заборгованість за кредитним договором, проте ухвалою Фрунзенського районного суду міста Харкова від 08.08.2024 року по справі № 2-984/10 (провадження № 6/645/86/24) в задоволенні заяви AT «Універсал Банк» про поновлення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання та видачу дублікату виконавчого листа щодо Відповідача 3 відмовлено, тобто рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 15.02.2010 року по справі № 2-984/10 (про стягнення з Відповідачів солідарно заборгованості за кредитним договором), зокрема в частині можливості стягнення з Відповідача-3, не може бути виконане.
Варто звернути увагу, що строк пред`явлення виконавчого документа до виконання (виконавча давність) це встановлений законом строк, протягом якого виконавчий документ може бути пред`явлений до виконання і стати підставою для відкриття виконавчого провадження та проведення виконавчих дій, спрямованих на реалізацію припису судового рішення. Пропуск виконавчої давності, за загальним правилом, тягне за собою неможливість звернутися до виконавця для примусового виконання судового рішення.
Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.
В постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц Велика Палата Верховного Суду, враховуючи встановлену законодавцем правову природу поручительства, як додаткового (акцесорного) зобов`язання до основного договору та пряму залежність від його умов, відступила від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 26 листопада 2014 року (справа № 6-75цс14), від 03 лютого 2016 року (справа № 6-2017цс15) та від 06 липня 2016 року (справа № 6-1199цс16) про презумпцію чинності поруки та неможливість її припинення на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України з огляду на наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, оскільки таке рішення саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору. А тому на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки.
 Статтею 559 ЦК України (в редакції, на момент укладання договору поруки та кредитного договору) встановлено, - Порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. 
2. Порука припиняється, якщо після настання строку виконання зобов`язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або поручителем. 
3. Порука припиняється у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового боржника. 
4. Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.06.2018 року у справі № 408/8040/12.
Якщо договір поруки припинився (у тому числі й на підставі непред`явлення кредитором відповідної вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання), інститут позовної давності застосовано бути не може, тому що всі права та обов`язки сторін за цим договором необхідно вважати припиненими.
Отже, непред`явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обов`язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов`язанням.
Звернення до суду після спливу передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку не є підставою для відмови в позові у зв`язку зі спливом строку позовної давності, а є підставою для відмови в позові у зв`язку з припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя.
Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові в позові у разі звернення до суду. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений вказаним приписом, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов`язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором.
Тому і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, у тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.
Відповідні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 року справа № 604/156/14-ц (провадження № 14-644цс18) та постанові Верховного Суду від 16.09.2019 року справа № 201/8164/16-ц (провадження № 61-28479св18).
Крім того, на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки. Відповідного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31.10.2018 по справі № 202/4494/16-ц, відступаючи від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 26.11.2014 року (справа № 6-75цс14), від 03.02.2016 року (справа № 6-2017цс15) та від 06.07.2016 року (справа № 6-1199цс16)
У зв`язку із закінченням строку дії договору та припиненням основного зобов`язання припиняються й забезпечувальні зобов`язання, такі, як порука, іпотека, застава та інші, зобов`язання, що мають забезпечувальних характер, визначені в статті 546 ЦК України, договорі та інших законах, оскільки вказані зобов`язання мають акцесорний, тобто додатковий до основного зобов`язання, характер.
 При цьому, у правовідносинах, які виникли критично важливо враховувати основоположний та важливий принцип - рівність сторін договору, оскільки тлумачення норм ЦК України і розрізі можливості стягнення з поручителя яких-небудь грошових сум після припинення договору поруки та навіть після втрати права на примусове виконання наявного судового рішення (через пропуск строків звернення до ДВС та відмову у їх поновленні судом) ставить поручителя у вкрай невигідне становище, бо кредитор зможе продовжувати нараховувати санкції без обмеження будь-яким строком, тобто зобов`язання триває вічно, що, очевидно, як кредитодавцем, так і позичальником, а тим більше поручителем, не малося на увазі при укладенні відповідних договорів, які передбачали конкретні строки їх дії.
 У постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц Великою Палатою Верховного Суду зроблено обґрунтований висновок про те, що наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить про закінчення строку дії договору, тому на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється.
  Адже, інший висновок породжував би правову невизначеність у правовідносинах, урегульованих договором, та ставив би сторони у нерівні позиції, а для позичальника та поручителя вони були б кабальними. Разом із тим кредитодавець (позикодавець) отримував би невиправдані преференції і міг би дозволити собі недобросовісну та безвідповідальну поведінку щодо контролю за належним виконанням умов договору боржником, фактично перетворюючи такого боржника у "вічного боржника".
 У постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1599цс15 суд вказав, що, покладаючи на поручителів обов`язок щодо виконання ними основного зобов`язання, суд не врахував положення частини четвертої статті 559 ЦК України та не перевірив, чи не припинила дію порука в силу цієї норми, адже ця обставина є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог кредитора про стягнення з поручителів заборгованості за основним договором. Зроблено висновок про те, що під час вирішення справи про стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителів суд повинен перевірити наявність правових підстав для такого стягнення з урахуванням вимог цієї норми. При цьому звернення особи до суду з позовом про визнання поруки припиненою на підставі статті 559 ЦК України не є необхідним, проте такі вимоги підлягають розгляду судом у разі наявності відповідного спору.
Відповідно, з матеріалів справи вбачається, що у кредитних договорах (п.1.2.) та у договорах поруки (п.1.2.) визначено строк повернення кредиту до 01.07.2028 року. Також, договорами поруки строк дії такої поруки не встановлено. При цьому, рішенням від 15.02.2010 року у справі №2-984/10 Фрунзенський районний суд м. Харкова було фактично змінено строк дії кредитного договору, і таке рішення набуло законної сили 26.02.2010 року. Відповідно, строк виконання кредитного договору настав в момент набранням рішенням законної сили.
Згідно абз.4 п.24 Постанови Пленуму ВИЩОГО СПЕЦІАЛІЗОВАНОГО СУДУ УКРАЇНИ З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов`язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов`язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Ухвалою Фрунзенського районного суду міста Харкова від 08.08.2024 року по справі № 2-984/10 (провадження № 6/645/86/24) в задоволенні заяви AT «Універсал Банк» про поновлення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання та видачу дублікату виконавчого листа щодо Відповідача 3 відмовлено.
Отже, на час звернення AT «Універсал Банк» до суду з даним позовом рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 15.02.2010 року по справі № 2-984/10 відносно боржника відповідача 3- ОСОБА_3 на виконанні не знаходиться.
Водночас можливість примусового стягнення кредитором заборгованості, про стягнення якої ухвалено рішення суду, вичерпується після закінчення строку пред`явлення до виконання виконавчого документа на виконання вказаного рішення, якщо такий строк не було поновлено в установленому законом порядку.
Ігнорування кредитором обставин закінчення строку пред`явлення рішення суду до виконання щодо стягнення заборгованості призвело б до надання стягувачу можливості безпідставно уникнути законодавчої вимоги щодо встановлених законом строків та призвело б до безпідставного перебування боржника  у невизначеному стані понад встановлений Законом час, що порушило б принцип правової визначеності як один із основоположних аспектів верховенства права.
Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України свідчить, що:
1) натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном;
2)  конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку;
3) кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц,  від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18).
У постановах від 23 листопада 2022 року у справі № 285/3536/20, від 18 березня 2020 року у справі № 442/398/15-ц Верховний Суд зауважив, що натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (оскільки боржник заявив про застосування позовної давності та вона застосована судом), але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 625 Цивільного кодексу України щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати 3% річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц).
Отже, таким чином встановивши, що банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту та на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору; рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 15.02.2010 року стягнена заборгованість за кредитним договором, проте ухвалою Фрунзенського районного суду міста Харкова від 08.08.2024 року по справі № 2-984/10 (провадження № 6/645/86/24) в задоволенні заяви AT «Універсал Банк» про поновлення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання та видачу дублікату виконавчого листа щодо Відповідача 3 - ОСОБА_3 , відмовлено, тобто рішення не може бути виконане, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для стягнення у цій справі 3 % річних та інфляційних витрат з ОСОБА_3 , адже вимога банку про стягнення заборгованості за кредитним договором у цьому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

Схожі за змістом висновки викладені Верховним Судом у постанові від 18 вересня 2024 року у справі № 761/26741/22.
Отже, виходячи з вищевикладеного, АТ «Універсал Банк» пропустив строк звернення до Відповідача 3 - ОСОБА_3 як поручителя і солідарного боржника за кредитним договором, оскільки строк повернення кредитних коштів наступив 26.02.2010 року та у видачі дублікату та поновленні строку на подання виконавчого листа щодо Відповідача 3 ухвалою суду від 08.08.2024 було відмовлено, а банк звернувся з цим позовом у листопаді 2024 року, тобто зі спливом встановленого ч. 4 ст. 599 ЦК України шестимісячного строку з моменту настання строку погашення кредиту.

За таких обставин суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог що стосуються ОСОБА_3 і доводи апеляційної скарги не є підставою для скасування даного судового рішення.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, надав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» не вирішувалося.
Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
постановив :
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Універсал Банк"-залишити без задоволення.
Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 06 травня 2025 року-залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складений 06 жовтня 2025 року.
       
Головуючий                                                                                             В.Б.Яцина.

Судді колегії                                                                                             Ю.М.Мальований.
                                                                                               
                                                                                                                                                                                                                       Н.П.Пилипчук.