ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                             
 
08 жовтня 2025 року                                 
м. Київ                                                               
 
справа № 550/53/25
 
провадження № 61-8805св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого – Луспеника Д. Д. 
суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач –  ОСОБА_1 ,
відповідач –  ОСОБА_2 ,
третя особа –  ОСОБА_3 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , яка подана його представником – адвокатом Арзуманяном Віталієм Альбертовичем, на ухвалу Чутівського районного суду Полтавської області від 17 березня 2025 року у складі судді Литвин В. В. та постанову Полтавського апеляційного суду від 10 червня 2025 року у складі колегії суддів: Пилипчук Л. І., Дряниці Ю. В., Чумак О. В.,
 
ВСТАНОВИВ: 
 
1.    Описова частина 

 
Короткий зміст позовних вимог
 
У січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя                 особа – ОСОБА_3 , в якому просив суд визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив майнові та особі немайнові права, що пов`язані                              з батьківством щодо нього – його біологічного сина.
 
Позовна заява мотивована тим, що його батьки: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 23 жовтня 1995 року.                   Від вказаного шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_2 народився він – ОСОБА_1 .
 
Вказував, що у період до 18 років він перебував у складних життєвих обставинах, оскільки зазнавав психологічного та фізичного насильства з боку відповідача та членів його сім`ї. Відповідач ухилявся від виконання своїх батьківських обов`язків щодо нього, не займався його вихованням, матеріально не забезпечував, вживав умисних дій з метою завдання йому моральної та фізичної шкоди, зловживав алкогольними напоями. Відповідач не забезпечив йому, як дитині, основних гарантій його прав, що призвело до непоправних наслідків та психологічних травм, з якими він змушений жити.
 
Вважав, що його біологічного батька – ОСОБА_2 слід визнати особою, яка внаслідок жорстокого поводження з ним, як дитиною, завдання йому фізичних та моральних страждань в дитинстві, невиконання обов`язку щодо його матеріального забезпечення, виховання втратила майнові та особі немайнові права, що пов`язані з батьківством щодо свого сина.
 
Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд його позов задовольнити.
 
Ухвалою Чутівського районного суду Полтавської області від 21 січня 2025 року прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання.
 
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Ухвалою Чутівського районного суду Полтавської області від 17 березня 2025 року, залишеною без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 10 червня 2025 року, закрито провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 1               частини першої статті 255 ЦПК України (справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства).
Закриваючи провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що заявлена позивачем позовна вимога за своїм змістом полягає у позбавленні відповідача батьківських прав щодо повнолітнього сина. Проте чинним законодавством передбачено такий порядок захисту повнолітніми сином чи донькою своїх прав при вирішенні питання про стягнення з них аліментів на утримання батька, який не потребує ініціювання окремого судового провадження.
 
Суд першої інстанції зазначив, що звернення позивача зі вказаним позовом не відповідає завданням цивільного судочинства, оскільки спрямоване на створення підстав для звільнення від доказування в іншій справі (для встановлення у судовому рішенні обставин, які би не потрібно було надалі доказувати під час розгляду іншої справи), що є підставою для закриття провадження у вказаній справі.
 
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про закриття провадження у вказаній справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, оскільки зміст позовної вимоги полягає у позбавленні відповідача батьківських прав щодо повнолітнього сина і таке питання має вирішуватися                     у межах справи, яка вже розглядається судом, зокрема, щодо стягнення аліментів               з повнолітнього сина на утримання батька (справа № 550/1512/23) та перебуває               у провадженні Полтавського районного суду Полтавської області.
 
Суди попередніх інстанцій послалися на відповідну судову практику Великої Палати Верховного Суду, Верховного Суду щодо застосування пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Арзуманян В. А., посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить ухвалу Чутівського районного суду Полтавської області від 17 березня 2025 року, постанову Полтавського апеляційного суду від 10 червня 2025 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
У липні 2025 року касаційна скарга надійшла до Касаційного цивільного суду                                            у складі Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2025 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції та роз`яснено учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргу.
 
У вересні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 вересня 2025 року справу призначено до розгляду.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга  ОСОБА_1 , яка подана його представником – адвокатом Арзуманяном В. А., мотивована тим, що суди попередніх інстанцій, закриваючи провадження у справі, порушили норми процесуального права, обмеживши його право на звернення до суду з позовом, що суперечить положенням статей 6,                          13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статей 55,                            124 Конституції України та статей 4, 15, 16 Цивільного кодексу України                                         (далі – ЦК України).
 
Вважає, що суди безпідставно ототожнили його позов у цій справі з позовом про позбавлення батьківських прав на підставі статті 166 Сімейного кодексу України (далі – СК України), оскільки заявлений спір стосується більш широкого кола прав, які не припиняються досягненням дитиною повноліття.
 
Зазначає, що суди помилково ототожнюють обсяг прав за захистом яких він звернувся до суду, звузивши їх до заперечення свого обов`язку сплачувати аліменти на утримання батька, оскільки заявлені ним позовні вимоги стосуються більш широкого кола прав, зокрема, позбавлення батька права на спадкування.
 
Посилаючись на положення статей 7, 8, 10, 18, 185 СК України, статті 16 ЦК України, вказує на належність та ефективність обраного ним способу захисту.
 
Відзив на касаційну скаргу не подано.
 
2.    Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій                   статті 389 ЦПК України.
 
Відповідно до абзацу 6 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга  ОСОБА_1 , яка подана його представником – адвокатом Арзуманяном В. А., підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи                                    з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним                           і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.
 
Згідно із частиною першою статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
 
Відповідно до частини третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
 
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
 
Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція)).
 
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.
 
Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства                                                     є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право                                  в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. 
 
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
 
Відповідно до частин першої та другої статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
 
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України визначено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини                       (далі – ЄСПЛ) як джерело права.
 
Згідно з позицією ЄСПЛ, висловленою у рішенні від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства», заява № 4451/70, право доступу до суду                   є невід`ємною складовою права на суд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції.
 
«Право на суд» не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їх «цивільних прав та обов`язків», пункт 1 статті 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети (рішення ЄСПЛ від 16 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі», заява                               № 28249/95).
 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу              (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
 
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають, із цивільних, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).
 
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які саме приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22, (провадження № 61-5252сво23)).
 
Завданням цивільного судочинства є ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі                     № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
 
Отже, правом на звернення до суду з позовом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи законних інтересів та, відповідно, таке цивільне право або інтерес може бути захищено судом у спосіб, який, зокрема, не суперечить чинному законодавству, договору та має бути ефективним.
 
Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Не відповідатиме завданням цивільного судочинства звернення до суду з позовом, спрямованим на оцінювання доказів, зібраних в інших справах, на предмет їх належності та допустимості, або з метою створення підстав для звільнення від доказування в іншій справі (для встановлення у судовому рішенні обставин, які би не потрібно було надалі доказувати під час розгляду іншої справи). Недопустимим з огляду на завдання цивільного судочинства є ініціювання позовного провадження з метою оцінки обставин, які становлять предмет доказування у кримінальному провадженні, чи з метою створення поза межами останнього передумов для визнання доказу, отриманого               у такому провадженні, неналежним або недопустимим. Такі позови не підлягають судовому розгляду. У відкритті провадження за ними слід відмовляти на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України, а у разі, якщо провадження було відкрите, – закривати його на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.
 
Приписи закону «суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо                           заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України), «суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України) стосуються як позовів, які не можна розглядати за правилами цивільного судочинства, так і тих позовів, які суди взагалі не можуть розглядати (див.: постанови Великої Палати Верховного Суду                                  від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-477цс19),                       від 26 лютого 2020 року у справі № 1240/1981/18 (провадження № 11-36апп1),                    від 28 квітня 2020 року у справі № 607/15692/19 (провадження № 14-39цс20)).
 
Поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» слід тлумачити в більш широкому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, так і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду. Таку правову позицію висловлено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 800/559/17,  від 03 квітня 2018 року у справі № 9901/152/18, від 30 травня 2018 року у справі                               № 9901/497/18, від 06 лютого 2019 року у справі № 522/12901/17-ц та                                          від 20 листопада 2019 року у справі № 591/5619/17.
Пославшись на такі правові висновки Верховного Суду, суд закрив провадження           у справі згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України.
 
Проте такі висновки судів є неправильними, оскільки суди неправильно застосували вказану норму процесуального права та неправильно застосували наведені висновки Верховного Суду.
 
У справі, яка переглядається Верховним Судом, судами попередніх інстанцій встановлено, що  ОСОБА_1 звернувся до суду із вимогою про визнання свого батька таким, що втратив майнові та особисті немайнові права, що пов`язані                                                 з батьківством (справа № 550/53/25). При цьому у провадженні Полтавського районного суду Полтавської області знаходиться цивільна справа № 550/1512/23              за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання батька.
 
Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України).
 
Закриваючи провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 1                              частини першої статті 255 ЦПК України, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що заявлена позивачем позовна вимога за своїм змістом полягає у позбавленні відповідача батьківських прав щодо повнолітнього сина, проте чинним законодавством передбачено такий порядок захисту повнолітніми сином чи донькою своїх прав при вирішенні питання про стягнення з них аліментів на утримання батька, який не потребує ініціювання окремого судового провадження.
 
З такими висновками суд касаційної інстанції не може погодитися, оскільки суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, у порушення принципу диспозитивності, закрив провадження у справі за позовом, який не заявлявся (позбавлення батьківських прав), не розглянувши справу по суті.
 
Крім того, забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини                                    (частина десята статті 10 ЦПК України).
 
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
 
Верховний Суд погоджується з тим, що суд повинен встановити мету позову, а саме якого результату позивач хоче досягнути внаслідок вирішення спору і чи є це належним й ефективним способом судового захисту (див.: постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20,                                  від 22 вересня 2022року у справі № 462/5368/16-ц, від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18, від 20 червня 2023 року у справі № 633/408/18 та інші).
 
Разом з тим, суд не може (й не має права) змінювати підставу позову, а саме матеріально-правове обґрунтування позовних вимог. Це є виключним правом учасника справи (статті 49, 175 ЦПК України).
 
Позивач не заявляв позовних вимог про позбавлення батьківських прав відповідача і не обґрунтовував такими обставинами ці вимоги.
 
Сімейний кодекс України визначає засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів (частина перша статті 1 СК України).
 
Отже, СК України регулює особисті немайнові та майнові права і обов`язки батьків  і дітей.
 
Тому стверджувати, що позивач заявив позов, який не підлягає розгляду за правилами будь-якого судочинства є неправильним.
 
У разі недоведеності позову – його наслідком буде відмова в позові, а не закриття провадження у справі.
 
Помилковими є й висновки суду, що позивач намагається створити преюдиційні обставини для іншої справи, оскільки це також не є правовою підставою для застосування пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.
 
За таких обставин, оскаржувані судові рішення не відповідають вимогам                         статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості. Зазначені вище порушення призвели до передчасних висновків судів, що в силу положень                                                      статті 411 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Згідно із частиною третьою статті 406 ЦПК України касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.
 
Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості під час розгляду справи в касаційному порядку встановлювати нові обставини або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, суди попередніх інстанцій не забезпечили повного та всебічного розгляду справи, належно не встановили обставини, від яких залежить правильність вирішення питання, усунути вказані недоліки розгляду справи на стадії касаційного перегляду неможливо, тому справу необхідно передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89,                       367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі                             № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок                    про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів                                   є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.
 
Згідно із частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
 
Щодо судових витрат
 
Згідно із частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Оскільки касаційний суд дійшов висновку про передачу справи на розгляд суду першої інстанції, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у судах першої та апеляційної інстанцій, а також у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції немає.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , яка подана його представником – адвокатом Арзуманяном Віталієм Альбертовичем, задовольнити.
 
Ухвалу Чутівського районного суду Полтавської області від 17 березня 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 10 червня 2025 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,  є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                           Д. Д. Луспеник

Судді:	І. Ю. Гулейков     Б. І. Гулько     Г. В. Коломієць     Р. А. Лідовець