П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  560/5923/24 
                                                                               Головуючий у 1-й інстанції:  Блонський В.К. 
Суддя-доповідач:  Боровицький О. А. 
20 жовтня 2025 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Боровицького О. А. 
суддів:  Курка О. П.  Ватаманюка Р.В. 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 17 червня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
Позивач звернувся до Хмельницького окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 17 червня 2024 року адміністративний позов задоволено частково.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач проходив військову службу у військовій частині (пп НОМЕР_2 ) НОМЕР_3 та НОМЕР_4 , що є у підпорядкуванні та на фінансовому забезпеченні військової частини НОМЕР_1 (далі – відповідач).
Наказом від 09.02.2021 року №28 ОСОБА_1 звільнено зі служби та виключено зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2021 року у справі № 620/6343/21 відповідача зобов`язано нарахувати та виплатити на користь позивача індексацію грошового забезпечення.
На виконання зазначеного рішення відповідачем здійснено виплату: 24.05.2022 року у розмірі 4 435,66 грн; 20.12.2023 року у розмірі 75 611,44 грн; 23.03.2024 року у розмірі 136 173,29 грн.
Вважаючи бездіяльність відповідача щодо не проведення повного розрахунку при звільненні, позивач звернувся з цим позовом до суду та наявністю підстав для виплатити середнього заробітку, позивач звернувся до суду.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 17 червня 2024 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10 лютого 2021 року по 19 січня 2023 року. Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10 лютого 2021 року по 19 січня 2023 року у сумі 304 703,84 грн, з відрахуванням з цієї суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.
Вирішуючи спір та частково задовольняючи позов, суд першої інстанції урахував висновки Верховного Суду, сформовані за подібних обставин та виходив з того, що відповідачем порушено строки виплати складових грошового забезпечення у сумі 136 173,29 грн, що є підставою для застосування приписів статті 117 КЗпП України у період з 10 лютого 2021 року по 23 березня 2024 року. Водночас суд першої інстанції указав, що правовідносини щодо стягнення на користь позивача середнього заробітку у період з 10 лютого 2021 року по 18 липня 2022 року (до набрання чинності Законом України від 01 липня 2022 року №2352-IX) регулюються приписами статті 117 КЗпП України в попередній редакції, без обмеження строків, проте із застосуванням принципу співмірності та пропорційності між інтересами позивача і відповідача. Ураховуючи те, що істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 136173,29 грн (розмір несвоєчасно виплачених сум): 253275,40 грн (середній заробіток за весь час затримки розрахунку (524 дні х 483,35 грн)) = 0,54. Отже, середній заробіток ОСОБА_1 за час затримки розрахунку при звільненні з 10 лютого 2021 року по 18 липня 2022 року та з урахуванням принципу співмірності становить 136768,72 грн (483,35 грн х 524 календарних дні х 0,54). Що стосується періоду з 19 липня 2022 року по 23 березня 2024 року, то суд зауважив, що необхідно керуватися статтею 117 КЗпП України у редакції Закону № 2352-ІХ з 19 липня 2022 року, із застосуванням обмеження виплати шістьма місяцями, тому за цей період суму стягнення суд першої інстанції визначив у розмірі 89 419,75 грн.
Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 17 жовтня 2024 року скасовано рішення суду першої інстанції в частині стягнення з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10 лютого 2021 року по 19 січня 2023 року у розмірі 304 703,84 грн, з відрахуванням з такої суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів, а позов в цій частині вимог задоволено частково. Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10 лютого 2021 року по 19 січня 2023 року у розмірі 50642,84 грн, з відрахуванням з такої суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Скасовуючи рішення суду в частині, суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідно до правової позиції Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, сформованій у постанові від 30 листопада 2020 року (справа № 480/3105/19) до спірних правовідносин необхідно застосувати принцип пропорційності та співмірності. Тому, обчислюючи указану суму, суд апеляційної інстанції виходив з наступного: загальний розмір усіх виплачених позивачу сум (як при звільненні та після звільнення, у тому числі на виконання рішення суду) складає 366 118,52 грн; середньоденний заробіток ОСОБА_1 становив 497,65 грн, а тривалість затримки повного з ним розрахунку за період з 10 лютого 2021 року по 19 січня 2023 року складає 709 календарних днів. Водночас середній заробіток за час затримки розрахунку становить 352 833,85 грн (497,65 грн х 709 календарних днів), що складає 37,19 % (від загальної суми коштів, отриманих ним при звільненні та після звільнення) і є неспівмірним. Отже, суд дійшов висновку, що належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача є стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 50 642,84 грн ( 37,19 % від 136 173,29 грн).
Постановою Верховний Суд від 27 березня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 17 жовтня 2024 року скасовано, а справу № 560/5923/24 направити до Сьомого апеляційного адміністративного суду на новий розгляд.
Скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції, суд касаційної інстанції зробив висновок, що суд апеляційної інстанції застосував принцип пропорційності, усупереч висновкам Верховного Суду, сформованим у справі № 360/380/23 (які є ідентичними висновкам палатної справи № 440/6856/22), проте не були не враховані Сьомим апеляційним адміністративним судом під час вирішення цього спору. Крім того, розміри установлених судом апеляційної інстанції виплат у сумі 366 118,52 грн не знайшли підтвердження, оскільки з наданих військовою частиною НОМЕР_1 документів на виконання ухвали суду апеляційної інстанції неможливо визначити розміри та суми виплат через їхню неповноту та погану якість.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд враховує, що відповідно до статей 1, 2 Законом України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон № 2011-XII) військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Абзацом 1 частини першої статті 9 Закону № 2011-XII визначено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Відповідно до частини третьої статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII) закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Суд звертає увагу на висновки Конституційного Суду України у Рішенні від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб), згідно з якими при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), у якому визначені основні трудові права працівників.
Трудові відносини, які складаються під час проходження військової служби, мають специфічну правову природу, а тому потребують детального регулювання спеціальним законодавством, яке визначатиме, зокрема, норми оплати праці, соціальні гарантії, тощо.
Так, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд доходить висновку про можливість застосування норм статті 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби зокрема.
За правилами статті 116 КЗпП України в редакції на момент звільнення при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.
Відповідно до ч.1 ст.117 Кодексу (у редакції до 19.07.2022) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Водночас, суд враховує, що з 19.07.2022 набрав чинності Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" № 2352-IX від 01.07.2022, яким викладено в новій редакції норму статті 117 КЗпП України, а саме встановлено обмеження, згідно з якими виплати працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку здійснюються не більш, як за шість місяців.
Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
За приписами пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік.
Буквальний аналіз норми статті 116 КЗпП України у взаємозв`язку з нормами цього Положення дає підстави для висновку, що у день звільнення з військової служби з військовослужбовцем має бути проведений повний розрахунок, затримка проведення якого зумовлює правові наслідки згідно зі статтею 117 КЗпП України, а саме виплату середнього заробітку за увесь час затримки проведення розрахунку.
Отже, не проведення відповідачем у день звільнення позивача з військової служби виплати належних при звільненні сум доводить протиправність такої бездіяльності та обґрунтованість застосування наслідків згідно зі статтею 117 КЗпП України.
Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам суд у цій справі враховує правові висновки Верховного Суду у постанові від 06 грудня 2024 року у справі №440/6856/22, які підлягають урахуванню в силу положень частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Так, у постанові Верховний Суд дійшов висновку, що з моменту набрання чинності Законом № 2352-IX - 19.07.2022, положення статті 117 Кодексу законів про працю України, у попередній редакції Закону № 3248-IV, втратили чинність, внаслідок чого було змінено правове регулювання відносин, які підпадають під дію статті 117 Кодексу законів про працю України. Так, до 19.07.2022 правове регулювання таких правовідносин здійснювалося відповідно до положень статті 117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону № 3248-IV, тоді як після 19.07.2022 підлягає застосуванню стаття 117 Кодексу законів про працю України, в редакції Закону № 2352-IX.
Водночас, якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 117 Кодексу законів про працю України, у редакції Закону № 3248-IV, та були припинені на момент чинності дії статті 117 Кодексу законів про працю України, в редакції Закону № 2352-IX, то в такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19.07.2022, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 117 Кодексу законів про працю України (у попередній редакції № 3248-IV); у період з 19.07.2022 підлягають застосуванню норми статті 117 Кодексу законів про працю України (у новій редакції Закону № 2352-IX).
Тобто, період до 19.07.2022 регулюється редакцією статті 117 Кодексу законів про працю України, до внесення у неї змін Законом № 2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.
Проте, період з 19.07.2022 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 Кодексу законів про працю України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями без застосування принципу співмірності суми відшкодування щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.   
Отже, враховуючи постанову Верховного Суду, спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі умовно варто поділити на 2 частини: з 10.02.2021 по 18.07.2022 та з 19.07.2022 по 19.01.2023.
Обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку проводиться із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі - Порядок №100).
Абзацом 3 пункту 2 Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках (крім випадків обчислення середньої заробітної плати для оплати щорічної відпустки) збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
За правилами п.8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Отже, згідно з чинним законодавством нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовцям проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням. Середньоденне грошове забезпечення військовослужбовця обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період.
Визначаючись щодо суми середнього заробітку за період з 10.02.2021 по 18.07.2022, суд виходить з наступного.
Відповідно до наданої відповідачем довідки, середньоденний заробіток позивача становить 497,65 грн.
Кількість днів затримки розрахунку із 10.02.2021 по 18.07.2022 становить 524 днів. Середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні становить: 260 768,60 грн.
Отже, сума яка підлягає відшкодуванню за період з 10.02.2021 по 18.07.2022 становить 260 768,60 грн.
Розглядаючи спірні правовідносини до 19.07.2022, суд враховує , що у постанові від 18.07.2018 в справі № 825/325/16 Верховний Суд та у постанові Великої Палати ВС від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц вказано на те, що при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку при звільненні необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, а також те, що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету.
У п. 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року по справі №761/9584/15-ц викладено правову позицію, відповідно до якої з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Згідно наявної в матеріалах справи виписки з банку позивачу на виконання рішення виплачено 136 173,29 грн.
Істотність частки невиплаченого грошового забезпечення позивача у порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку за період з 10.02.2021 по 18.07.2022 становить 0,52 % (136 173,29 грн. / 260 768,60 грн.).
Сума, що підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 0,52 % розраховується наступним чином: 497,65 грн. (середньоденний заробіток позивача) х   0,52 %   х 524 (днів затримки розрахунку) =  135  599,672 грн.
З урахуванням принципу справедливості та співмірності з відповідача за період затримки з 10.02.2021 по 18.07.2022   слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 135 599,67 грн.
За період з 19.07.2022 по 19.01.2023 застосовується розрахунок, обмежений 6-місячним терміном, але без урахування принципу співмірності: 497,65  грн. (середньоденний заробіток) х 184 (дні) =   91567,60 грн.
Загальна сума, яка підлягає задоволенню і стягненню з відповідача на користь позивача складає 227 167,27 грн. (91567,60 + 135599,67 = 227 167,27 грн.).
Таким чином, враховуючи дату проведення остаточного розрахунку з позивачем, та вищезазначені висновки Верховного Суду, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з позивачем становить 227 167,27 грн.
Таким чином, суд дійшов висновку, що належним способом захисту прав позивача буде визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо нездійснення повного розрахунку при звільнені зі служби та стягнення з відповідача середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 227 167,27 грн.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно зі ст. 90 цього Кодексу оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
При цьому, в силу положень ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.
Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити повністю.
Рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 17 червня 2024 року скасувати в частині стягнення з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.02.2021 по 19.01.2023 в загальному розмірі 304 703,84 грн, з відрахуванням з такої суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів.
Прийняти в цій частині нову постанову, якою позов задовольнити частково.
Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.02.2021 по 19.01.2023 в загальному розмірі 227167,27 грн., з відрахуванням з такої суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів.
В решті позову в цій частині, відмовити.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.   

Постанова суду набирає законної сили з моменту прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України. 

Головуючий	 	 	Боровицький О. А.	
 	 	 	 	
Судді	 	    	Курко О. П.    Ватаманюк Р.В.