ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

06 листопада 2025 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 743/630/25
Головуючий у першій інстанції – Макаревич Я. М.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1696/25

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої-судді: Шитченко Н.В.,
суддів: Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Украгрофармінг»,
розглянув у письмовому провадженні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 11 вересня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Украгрофармінг» про розірвання договору оренди земельної ділянки.

                                       У С Т А Н О В И В:

У травні 2025 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ТОВ «Украгрофармінг», в якому просила розірвати договори оренди землі № 10 та № 11 від 24 грудня 2021 року, укладені з відповідачем.
Мотивуючи заявлені вимоги, зазначала, що являється власницею двох земельних ділянок: площею 1,3149 га з кадастровим номером 7424482000:07:003:0191 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Горностаіївської сільської ради Чернігівського р-ну та обл. та площею 0,9832 га з кадастровим номером 7424486400:09:002:0280 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Новояриловецької сільської ради Чернігівського р-ну та обл. 24 грудня 2021 року позивачка уклала з ТОВ «Украгрофармінг» договори оренди земельних ділянок строком на 10 років, за умовами яких орендна плата становить відповідно 1 315 грн та 787 грн за рік.
Указувала, що, порушуючи умови договорів щодо сплати орендної плати, відповідач у 2022-2024 роках ці кошти не сплачував, у зв`язку з чим загальна сума заборгованості з орендної плати за кожну земельну ділянку відповідно становить 3 945 грн та 2 361 грн, що, зважаючи на п. 12.4 договорів та ч. 1 ст. 141 ЗК України, є підставою для припинення дії договору шляхом його розірвання.  
Ухвалою Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 11 вересня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до ТОВ «Украгрофармінг» про розірвання договору оренди земельної ділянки повернуто позивачці.
В апеляційній скарзі представник позивачки ОСОБА_1 – адвокат Людвик І.В.,  вважаючи ухвалу такою, яку постановлено без повного з`ясування всіх обставин, що мають суттєве значення для справи, просить її скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги зводяться до безпідставності висновку районного суду про порушення ОСОБА_1 правил об`єднання позовних вимог. Скаржниця вважає, що твердження суду про різні предмети позову та обсяг зобов`язань через заявлену нею вимогу про стягнення з відповідача заборгованості з орендної плати за двома договорами оренди, як підставу повернення позовної заяви, не відповідають змісту заявлених ОСОБА_1 вимог. 
Зазначає, що у позові йдеться про розірвання двох договорів оренди землі, укладених між тими ж самими сторонами, відносно двох земельних ділянок, які мають однакове цільове призначення та фактично використовуються як єдиний масив для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Позовні вимоги базуються на єдиній фактичній підставі – невиконання орендарем зобов`язань за договорами, зокрема, неналежній сплаті орендної плати.
ОСОБА_1 вважає, що доказова база стосовно обох договорів є ідентичною та взаємопов`язаною, умови договорів оренди землі є однаковими, відмінність полягає лише у розмірі орендної плати, зважаючи на різну площу орендованих земельних ділянок. Отже, заявлені вимоги пов`язані не лише юридичною і фактичною природою, але й єдністю суб`єктного складу, предмету доказування, а також метою позову – припинення правовідносин, що виникли між сторонами в рамках довгострокової оренди одного земельного масиву.
Наголошує на тому, що порушення правил об`єднання позовних вимог, як підстава для повернення заяви, може мати місце лише у разі, коли між позовними вимогами відсутній об`єктивний зв`язок або коли об`єднання вимог прямо перешкоджає реалізації принципів процесуальної економії та ефективності. У поданій нею позовній заяві такого не встановлено. Навпаки, розгляд вимог в межах одного провадження сприяє уникненню подвійного судового розгляду тотожних питань і відповідає завданню цивільного судочинства України.
Відповідачем відзив на апеляційну скаргу у встановлений строк не подавався.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити, а ухвалу суду – скасувати, ураховуючи наступне.
Дійшовши висновку про необхідність повернення позовної заяви ОСОБА_1 , суд першої інстанції, пославшись на п. 2 ч. 4 ст. 185 ЦПК України та правову позицію Верховного Суду, наведену у постанові від 15 лютого 2019 року у справі № 910/11811/18, виходив з того, що заявлені позивачкою вимоги про розірвання кожного з договорів оренди є самостійними вимогами, які не пов`язані ні підставами виникнення, ні поданими доказами та не є основними і похідними одна від одної, оскільки від задоволення одних не залежить задоволення інших.
Районний суд указав, що ці вимоги ґрунтуються на різних договорах оренди землі, які є різними за предметом та обсягом зобов`язань, що потребуватиме від суду надання правової оцінки умовам кожного договору, обставин його укладення, виконання/невиконання сторонами умов кожного з них, вимагатиме дослідження кола доказів, пов`язаних зі встановленням обставин, на які посилається позивачка, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, що також суттєво ускладнить своєчасне вирішення спору в межах однієї справи у строк, визначений процесуальним законом.
Однак, з наведеним висновком суду першої інстанції не може погодитись апеляційний суд, зважаючи на таке. 
У справі встановлено, що у травні 2025 року ОСОБА_1 звернулася з позовом, в якому просила розірвати договір оренди землі № 10 від 24 грудня 2021 року та договір оренди землі № 11 від 24 грудня 2021 року, укладені з ТОВ «Украгрофармінг» (а.с. 3-7). Підставою для розірвання указаних договорів позивачка зазначила недотримання орендарем умов договорів щодо щорічної сплати орендної плати за користування земельними ділянками, у зв`язку з чим у відповідача перед нею утворилась заборгованість.
Позивачка зазначала, 24 грудня 2021 року уклала з ТОВ «Украгрофармінг» договори оренди належних їй на праві власності двох земельних ділянок площею відповідно 1,3149 га та 0,9832 га, одна з яких розташована на території Горностаївської сільської ради, а друга – на території Новояриловецької сільської ради Чернігівського р-ну. Порушивши умови договорів щодо сплати орендної плати, відповідач у 2022-2024 роках визначені укладеними правочинами кошти не сплачував, у зв`язку з чим загальна сума заборгованості з орендної плати за кожну земельну ділянку відповідно становить 3 945 грн та 2 361 грн, що є підставою для припинення дії договорів шляхом їх розірвання.  
За змістом ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Право кожного на розгляд його справи судом передбачено також п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням. Це право може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено.
Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
За змістом ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно із ч. 1 ст. 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів – зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини (п. 4, 5 ч. 2 ст. 175 ЦПК України). У позовній заяві можуть бути вказані й інші відомості, необхідні для правильного вирішення спору (ч. 6 ст. 175 ЦПК України).
Отже, позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, яке складається з двох елементів – предмета і підстав позову.
Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять фактичні обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц).
Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає в позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права.
Статтею 188 ЦПК України передбачено правила для об`єднання і роз`єднання позовів.
Згідно з ч. 1 ст. 188 ЦПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).
Однак таке об`єднання позовних вимог можливе саме в одній позовній заяві при зверненні з позовом до суду, а не шляхом подання нового самостійного позову з додатковими похідними вимогами після порушення провадження у справі для його спільного розгляду з первісним позовом.
З аналізу наведеної норми вбачається, що позивач має право об`єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами. Об`єднаними можуть бути позовні заяви, які пов`язані з однорідними позовними вимогами і водночас подані одним і тим же позивачем до одного й того самого відповідача (чи відповідачів), або хоч і різними позивачами, але до одного й того ж відповідача. Однорідними є позовні вимоги, що виникають з одних і тих самих або з аналогічних підстав і водночас пов`язані між собою одним і тим самим способом захисту прав і законних інтересів.
Суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи вправі до початку розгляду справи по суті роз`єднати позовні вимоги, виділивши одну або декілька об`єднаних вимог в самостійне провадження, якщо це сприятиме виконанню завдання цивільного судочинства (ч. 6 ст. 188 ЦПК України).
Відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 185 ЦПК України заява повертається у випадках, коли порушено правила об`єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень ст. 188 цього Кодексу).
Частинами 4 та 5 ст. 188 ЦПК України визначено, що не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом. Не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, щодо яких законом визначена виключна підсудність різним судам.
Додатки до позовної заяви свідчать про те, що договори оренди земельних ділянок № 10 від 24 грудня 2021 року та № 11 від 24 грудня 2021 року, які просить розірвати позивачка, укладені між ОСОБА_1 та ТОВ «Украгрофармінг», тобто, між тими ж сторонами (а.с. 9-10, 12-13). Підставою для їх  розірвання позивачка зазначила невиконання орендарем (відповідача у справі) умов договорів оренди щодо щорічної сплати орендної плати за користування земельними ділянками, встановлених у ст. 4 договорів, у зв`язку з чим за період 2022-2024 років виникла заборгованість зі сплати орендної плати. Договори за змістом є однаковими і можливість їх розірвання передбачена п. 12.4 кожного з правочинів – за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін внаслідок невиконання другою стороною передбачених договором обов`язків.    
Водночас районний суд, дійшовши висновку про порушення ОСОБА_1 правил об`єднання позовних вимог, залишив поза увагою те, що заявлені позивачкою вимоги є однорідними,  виникли з одних і тих самих (аналогічних) підстав та одночасно пов`язані між собою одним і тим самим способом захисту її прав і законних інтересів. Отже, висновок суду про повернення позовної заяви з підстав порушення правил об`єднання позовних вимог не може вважатися законним та обґрунтованим. 
За обставинами справи не встановлено, що заявлені ОСОБА_1 вимоги належить розглядати в порядку різного судочинства або щодо них законом визначена виключна підсудність різним судам.
Колегія суддів виходить з того, що у разі порушення правил об`єднання позовних вимог суд з метою виконання завдання цивільного судочинства не має обов`язку повернути позовну заяву, а за клопотанням учасника справи або за власної ініціативи, надавши позивачу доступ до суду та відкривши провадження у справі, самостійно роз`єднати позовні вимоги за правилами ч. 6 ст. 188 ЦПК України та розглянути кожну із заявлених вимог окремо.
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. ЄСПЛ констатує, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (рішення ЄСПЛ у справі «SHISHKOV v. RUSSIA» від 20 лютого 2014 року). Разом з тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що районний суд дійшов помилкового та передчасного висновку щодо повернення позовної заяви ОСОБА_1 до ТОВ «Украгрофармінг» про розірвання договору оренди земельної ділянки через невідповідність нормам процесуального закону, отже відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України ухвала, що оскаржується, підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Керуючись ст.  367, 374, п. 4 ч. 1 ст. 379, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

                                          У Х В А Л И В: 
    
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 11 вересня 2025 року – скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуюча:                                                                 Н.В. Шитченко 

         Судді:                                                                 Н.В. Висоцька

                                                                                    О.Є. Мамонова