Окрема думка
судді Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду 
ОСОБА_1 
справа № 953/6086/22
провадження № 51-124 км 23
11 листопада 2025 року колегією суддів Верховного Суду у складі головуючого ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та  ОСОБА_1 було розглянуто у закритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Городоцького  районного суду Львівської області від 15 квітня 2024 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 16 вересня 2024 року в кримінальному провадженні  щодо ОСОБА_5 .
Як убачається з матеріалів кримінального провадження вироком Городоцького районного суду Львівської області від 15 квітня 2024 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень  та призначено покарання за:
- ч. 6  ст. 152 КК України у виді довічного позбавлення волі;
- ч. 2 ст.156 КК України у виді  позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права обіймати посади в підприємствах, установах та організаціях, які здійснюють роботу, пов`язану з дітьми, чи індивідуально займатися діяльністю, пов`язаною з роботою з дітьми, строком на 3  роки;
- ч. 6 ст.153 КК України у виді  позбавлення волі на строк 15 років;
- ч. 3  ст. 15, ч. 6  ст. 152 КК України у виді  позбавлення волі на строк 15 років;
- за ч. 1 ст. 301-1 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права обіймати посади в підприємствах, установах та організаціях, які здійснюють роботу, пов`язану з дітьми, чи індивідуально займатися діяльністю, пов`язаною з роботою з дітьми, строком на 3  роки;
- за ч. 3 ст. 301-1 КК України у виді позбавлення волі на строк 11 років з позбавленням права обіймати посади в підприємствах, установах та організаціях, які здійснюють роботу, пов`язану з дітьми, чи індивідуально займатися діяльністю, пов`язаною з роботою з дітьми, строком на 3 роки.
На підставі частин 1, 2  ст. 70 КК України  за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення усіх менш суворихпокарань довічним позбавленням волі, призначено ОСОБА_5 остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в підприємствах, установах та організаціях, які здійснюють роботу, пов`язану з дітьми, чи індивідуально займатися діяльністю, пов`язаною з роботою з дітьми, строком на 3 роки.
Як убачається зі змісту вироку при призначенні покарання ОСОБА_5 ,  суд першої інстанції врахував  обставини справи, ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особу обвинуваченого, а також відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.  Призначаючи  покарання, крім зазначеного  суд урахував:
- що обвинувачений вчинив тяжкі та особливо тяжкі кримінальні правопорушення, замах на особливо тяжке кримінальне правопорушення;
- ступінь здійснення кримінально протиправного наміру та причини, внаслідок яких кримінальне правопорушення не було доведено до кінця.
Виходячи із цілей та принципів права, справедливості й достатності обраного покарання, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, враховуючи тяжкість вчинених злочинів, ступінь їх реалізації та доведення до кінця, обставини справи, суд дійшов висновку, що виправлення обвинуваченого можливе лише в ізоляції від суспільства шляхом застосування до нього покарання у виді позбавлення волі, що буде сприяти досягненню справедливого балансу між правами та свободами обвинуваченого та інтересами потерпілих, а також буде достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень. Також суд вважав за необхідне призначити обвинуваченому додаткове покарання за ч. 2 ст. 156, ч. 1 та ч. 3 ст. 301-1 КК України у виді позбавлення права обіймати посади та займатися діяльністю, пов`язаною із роботою з дітьми.
З такими висновками місцевого суду погодився й суд апеляційної інстанції та ухвалою Львівського апеляційного суду від 16 вересня 2024 року зазначений вирок залишив без зміни. 
При  цьому суд апеляційної інстанції, перевіряючи доводи апеляційної скарги захисника в частині невідповідності призначеного ОСОБА_5 покарання у виді довічного позбавлення волі ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі засудженого, визнав їх необґрунтованими та зазначив, що, оскільки ОСОБА_5 , будучи керівником ГО «ІНФОРМАЦІЯ_1» та працюючи із дітьми, не визнав  вину у вчиненні інкримінованих йому тяжких та особливо тяжких злочинів, пов`язаних із неодноразовим насильством сексуального характеру щодо малолітнього потерпілого, жодного каяття не проявив, що свідчить про моральну деградацію обвинуваченого та про абсолютне неусвідомлення вчинених ним дій та наслідків.
У  ході касаційного розгляду касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 було задоволено частково, а оскаржувані судові рішення щодо ОСОБА_5 змінено: пом`якшено засудженому призначене покарання за ч. 6 ст. 152 КК України до 15 років позбавлення волі. 
Постановлено вважати  ОСОБА_5 засудженим до позбавлення волі:
за  ч. 3 ст. 15 і ч. 6 ст. 152 КК України - на строк 15 років;
за ч. 2 ст. 156 КК України - на строк 5 років з позбавленням права обіймати посади в підприємствах, установах та організаціях, які здійснюють роботу, пов`язану з дітьми, чи індивідуально займатися діяльністю, пов`язаною з роботою з дітьми, на строк 3 роки;
за ч. 6 ст. 153 КК України - на строк 15 років;
за ч. 1 ст. 301-1 КК - на строк 5 років з позбавленням права обіймати посади в підприємствах, установах та організаціях, які здійснюють роботу, пов`язану з дітьми, чи індивідуально займатися діяльністю, пов`язаною з роботою з дітьми, на строк 3 роки;
за ч. 3 ст. 301-1 КК України - на строк 11 років з позбавленням права обіймати посади в підприємствах, установах та організаціях, які здійснюють роботу, пов`язану з дітьми, чи індивідуально займатися діяльністю, пов`язаною з роботою з дітьми, на строк 3 роки.
На  підставі ч. 1 ст. 70 КК України визначено ОСОБА_5 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років  з позбавленням права обіймати посади в підприємствах, установах та організаціях, які здійснюють роботу, пов`язану з дітьми, чи індивідуально займатися діяльністю, пов`язаною з роботою з дітьми, на строк 3 роки.
З рішенням колегії суддів суду касаційної інстанції  щодо пом`якшення ОСОБА_5 покарання не погоджуюся з огляду на таке.
Відповідно до положень ст. 50 КК  України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, та й іншими особами. 
За правилами ст. 65 КК України суд призначає покарання за вчинений злочин  відповідно до Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Вимоги цієї норми є імперативними, тобто обов`язковими для застосування судом. Наведені в ній положення зобов`язують суд при призначенні покарання враховувати не лише ступінь тяжкості вчиненого злочину та обставини, що обтяжують покарання, а й особу винного та обставини, що пом`якшують покарання.
Згідно ч. 1 ст. 64 КК України довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.
За вчинений злочин, передбачений ч. 6 ст. 152 КК України, передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років та довічне позбавлення волі. Покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років  є менш суворим покаранням ніж довічне позбавлення волі. 
Водночас відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість. 
Разом з цим, захисником у касаційній скарзі не наведено належних обґрунтувань на підтвердження того, що в цьому кримінальному  провадженні наявні підстави для незастосування до обвинуваченого покарання у виді  довічного позбавлення волі, передбачене санкцією ч. 6  ст. 152 КК України. 
Тому, ураховуючи висновки, наведені  в оскаржуваних рішеннях судів попередніх інстанцій у  частині призначення ОСОБА_5 покарання у виді довічного позбавлення волі, а також приймаючи до уваги обставини, які були враховані судами попередніх інстанцій, а саме:
- ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, які відповідно до положень ст. 12 КК України належать до особливо тяжких  та тяжких злочинів,  кількість та характер їх вчинення;
- вік потерпілого, створення ОСОБА_5 різних версій його непричетності до інкримінованих йому дій, в тому числі й  спробу перекласти вину у вчиненому на малолітнього потерпілого;
- настання негативних змін в психоемоційному стані потерпілого та порушення в соціально-побутовій сфері унаслідок характеру і обсягу його страждань, їх тривалості, глибини та інтенсивності психотравмуючого впливу на особистість ОСОБА_6 у зв`язку із вчиненням відносно нього кримінальних правопорушень, а саме те, що внаслідок протиправних дій ОСОБА_5 у потерпілого ОСОБА_6 з`явилася низька самооцінка, яка сприяє збереженню та закріпленню психологічних порушень, пов`язаних із насильством, як наслідок виникає почуття провини, сорому. Йому важко домогтися поваги оточуючих, успіху, спілкування з однолітками ускладнене. У ОСОБА_6 часто спостерігаються депресії, що виявляється в приступах занепокоєння, безпричинної туги, почуття самотності, порушеннях сну. Майже щоночі в нього перед очима з`являються психотравмуючі події з минулого, з`являється підвищена тривожність, сильне серцебиття, м`язове заціпеніння та тремор. Хлопчик почуває себе нещасним, знедоленим, після травмуючих подій став замкненим у собі, у нього часто виникає тривожність, страх тілесного контакту. Внаслідок протиправних дій ОСОБА_5 , який часто принижував хлопчика, маніпулював ним, у ОСОБА_6 з`явився страх відкриватися перед іншими людьми, страх поглинув у нього весь особистий простір і свободу, хлопчик боїться підпустити близько до себе людину, підсвідомо усіх відштовхує, панічно боїться, щоб йому не зробили боляче. Через пережите душевне і фізичне насильство почуття хлопчика блокують його здатність довіряти і відкриватися, він боїться, що всі події повторяться знову, в його голові повністю зруйнована модель поведінки чоловіка. ОСОБА_5 вчинив сексуальне насильство відносно потерпілого в дуже важливий період життя останнього, коли хлопчик формувався як особистість. Умисними розпусними діями обвинувачений завдав шкоду не лише моральному, а й фізичному становленню дитини, також сприяв формуванню в нього антиморальних поглядів. Дії ОСОБА_5 позбавили дитини радості від життя, спокійного сну, впевненості в завтрашньому дні. У дитини виникають труднощі в спілкуванні з людьми, він став замкненим, спостерігається лякливість в його поведінці. Крім цього, ОСОБА_7 переніс сильний душевний стрес, пов`язаний із самим розслідуванням цієї справи, оскільки це все змусило його знову переживати минулі події, він провів безліч недоспаних ночей із думкою про те, що ОСОБА_5 так і не буде притягнутий до відповідальності. Потерпілий змушений тратити своє здоров`я, час, зусилля, психічні й психофізіологічні ресурси для того, щоб встановити справедливість та покарати того, хто винен у вчиненні злочинів щодо нього. Окрім цього, у ОСОБА_6 існує страх довіритися людям, неспроможність знайти в собі  сили спілкуватися з оточенням, відбулася дезадаптація в соціумі. Як наслідок, дитині заподіяно сильний неочікуваний стрес, він утратив віру в раціоналізований вихід із даної ситуації, зупинилися всі окреслені на майбутнє плани. Наявність відеозаписів вчинення відносно нього дій сексуального характеру спричиняли додаткові моральні страждання дитині.
З огляду на: 
- вчинення обвинуваченим трьох особливо тяжких злочинів (за вчинення кожного з яких, серед іншого, передбачено покарання  у виді  довічного позбавлення волі), одного  замаху на вчинення особливо тяжкого  злочину та двох тяжких злочинів;  
- наслідки, що настали для потерпілого; 
- ставлення ОСОБА_5 до вчинених ним протиправних дій, що, на мою думку, свідчить про виняткову  небезпеку для суспільства, 
вважаю, що призначене засудженому місцевим судом основне покарання у виді довічного позбавлення волі є необхідним і достатнім для його виправлення, та особливо для попередження вчинення ним нових злочинів, то з урахуванням положень статей 50, 64, 65 КК України, ст. 414 КПК України, на мою думку, відсутні підстави для зміни судових рішень та пом`якшення ОСОБА_5 призначеного покарання за ч. 6 ст. 152 КК України до 15 років позбавлення волі.  

Суддя                                                                                             ОСОБА_1