УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №278/4341/25 Головуючий у 1-й інст. Буткевич М. І. 
Категорія 16 Доповідач Павицька Т. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2025 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого          Павицької Т.М.,
суддів                 Борисюка Р.М., Шевчук А.М.,

за участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О. 

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Житомирі цивільну справу №278/4341/25 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Юніверсал» до ОСОБА_1 , третя особа – Товариство з обмеженою відповідальністю «Біржа Подільська» про визнання порушеним переважного права та переведення прав та обов`язків покупця земельної ділянки, за заявою товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Юніверсал» про забезпечення позову, за апеляційною скаргою представника  ОСОБА_1 –  ОСОБА_2 на ухвалу Житомирського районного суду Житомирської області від 29 серпня 2025 року, постановлену під головуванням судді Буткевич М.І. в м. Житомирі,
в с т а н о в и в :

У серпні 2025 року товариство з обмеженою відповідальністю «Агро-Юніверсал» звернулося до суду із позовом у якому просило визнати порушеним переважне право Товариства на купівлю земельної ділянки з кадастровим номером 1822082000:03:000:1134, перевести права та обов`язки покупця вищевказаної земельної ділянки на Товариство та на умовах не гірших за стартову ціну продажу, а саме 69000,00 грн.
Разом із позовом ТОВ «Агро-Юніверсал» подало заяву про забезпечення позову, у якій просило заборони ТОВ «Біржа Подільська» проводити аукціон № LSP001-UA-20250804-27535, призначений на 03.09.2025 року, з продажу земельної ділянки з кадастровим номером 1822082000:03:000:1134, площею 3.35 га (адреса: Житомирська область, Житомирський район, Глибочицька сільська рада, діл №33). Заборони будь-яким суб`єктам державної реєстрації прав, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, державному реєстратору Держгеокадастру вчинювати (здійснювати) реєстраційні дії та/або вносити відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та до Державного земельного кадастру України, приймати рішення про державну реєстрацію права оренди щодо нерухомого майна - земельних ділянок: кадастровий номер 1822082000:03:000:1134, площею 3.35 га (адреса: Житомирська область, Житомирський район, Глибочицька сільська рада, діл №33). Заява обґрунтована тим, що невжиття таких заходів, унеможливить або значно ускладнить виконання рішення суду у цій справі.
Ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області від 29 серпня 2025 року заяву представника ОСОБА_3 про забезпечення позову задоволено. Заборонено ТОВ «Біржа Подільска» вчиняти будь-які дії щодо земельної ділянки площею 3.35 га, кадастровий номер: 1822082000:03:000:1134, що розташована: Житомирська область, Житомирський р-н, Глибочицька сільська рада, включаючи проведення аукціонів щодо цієї земельної ділянки. Заборонено будь-яким суб`єктам державної реєстрації прав, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, державному реєстратору Держгеокадастру вчинювати (здійснювати) реєстраційні дії та/або вносити відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та до Державного земельного кадастру України, приймати рішення про державну реєстрацію права оренди щодо нерухомого майна – земельної ділянки кадастровий номер 1822082000:03:000:1134 площею 3.35 га (адреса: Житомирська область, Житомирський район, Глибочицька сільська рада, діл №33)..
Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, представник  ОСОБА_1 – ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій просить її скасувати, та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову. На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що ухвала є незаконною, прийнята з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, а вжиття заходів забезпечення у цій справі є явно не обґрунтованим. По суті, власнику земельної ділянки заборонено розпоряджатись належною йому земельною ділянкою. ОСОБА_1 є власником земельної ділянки за кадастровим номером 1822082000:03:000:1134, розміром 3.35 га, місце розташування якої (згідно відомостей державного земельного кадастру): Житомирська область, Житомирський район, Глибочицька сільська рада, що належить її на підставі Свідоцтва про право на спадщину, серія та номер: 5407, виданого 11.08.2021 Приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Демецька С.Л. Земельна ділянка передана в найм (оренду) ТОВ "Агро-Юніверсал", суб`єкту переважного права купівлі земельної ділянки сільськогосподарського призначення другої черги, номер запису про інше речове право: 49401211. Згідно статті 41 Конституції України Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Вказує, що власники земельних ділянок мають право: а) продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину, довірчу власність. Власник земельних ділянок має беззаперечне гарантоване Конституцією та законодавством України вільне право розпоряджатись своїм майном, в т.ч. його оплатно відчужувати. З норм Земельного кодексу України чітко та недвозначно слідує, що у разі, якщо земельна ділянка сільськогосподарського призначення перебуває в оренді, то власник має повне право здійснювати продаж земельної ділянки згідно механізмів визначених цим законом, а саме: через оформлення наміру (ч. 3 статті 130-1 ЗК України), або на земельних торгах шляхом виставлення земельної ділянки на аукціон виконуючи роль організатора (статті 136-139 ЗК України). Водночас, права суб`єкта переважного права другої черги та одночасно в нашій справі –позивача при продажі власником земельної ділянки на земельних торгах забезпечується наступними гарантіями: скерування власником земельної ділянки повідомлення про проведення земельних торгів суб`єкту переважного права, права перевести переважне право на іншу особу не менш ніж за 5 днів до торгів, та правом придбати по ціновій пропозиції учасника, який подав найвищу цінову пропозицію за лот в 3-му раунді. Тобто, лише при наявності порушень допущених при продажі земельної ділянки, можливо застосувати такий спосіб захисту як право пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця. Разом з тим, із змісту ухвали суду слідує, що суд вважає, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення, тому заяву про забезпечення позову необхідно задовольнити. За даних обставин, застосовування заходів забезпечення визначених в ухвалі є вельми надуманим та здійснено без правового підґрунтя, адже власник земельної ділянки тільки розпочав процедуру продажу земельної ділянки та повністю дотримався норм земельного законодавства при цьому, сам по собі предмет спору – земельна ділянка може бути проданою виключно в рамках укладення договору купівлі-продажу, і таким чином у позивача – орендаря завжди буде в розпорядженні можливість за наявності фактів порушення переважного права подати відповідний позов. І відтак існування заходів забезпечення зазначених в ухвалі, жодним чином не може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення. Дані заходи жодним чином не створюють гарантій до уможливлення виконання майбутнього судового рішення, а навпаки в своїй сукупності грубо та фундаментально порушують права власника земельної ділянки на вільне визначення юридичної та фактичної долі земельної ділянки. Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами немайнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Позивачем із змісту ухвали не надано будь-яких належних та переконливих доказів на підтвердження того, що невжиття таких заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду. Саме лише посилання в ухвалі на те, що позивач вказує причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов, та обґрунтовує необхідність забезпечення позову без наведення відповідного обґрунтування та розкриття цих мотивів не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви. Вважає помилковим висновок суду першої інстанції про задоволення заяви про забезпечення позову, оскільки даний вид забезпечення позову є фактично способом втручання у право власності, та паралізує можливість реалізувати своє право власнику. Також, суд першої інстанції не вмотивував достатньо як можливість відчуження земельної ділянки, може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду про переведення переважного права купівлі земельної ділянок, що свідчить про те, що забезпечення позову у вищевказаний спосіб, не узгоджується із сутністю заявлених вимог. Крім того, заборонивши відповідачу розпоряджатись земельною ділянкою, суд першої інстанції надав перевагу позиції позивача, ще до моменту вирішення справи по суті.
04 листопада 2025 року представник ТОВ «Агро-Юніверсал» – Федоркін А.В. подав відзив, у якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, ухвалу Житомирського районного суду Житомирської області від 29.08.2025 про забезпечення позову залишити без змін, судові витрати, пов`язані з апеляційним розглядом, покласти на ОСОБА_1 . У відзиві вказує, що основним лейтмотивом апеляційної скарги є твердження про те, що апелянт (власник) нібито мав "повне право здійснювати продаж земельної ділянки згідно механізмів визначених цим законом, а саме: через оформлення наміру... або на земельних торгах". Апелянт намагається переконати суд, що ці два шляхи є рівнозначними та взаємозамінними. Це твердження є фундаментально хибним та є ключовою юридичною помилкою апелянта. Положення статті 130-1 Земельного кодексу України є спеціальною нормою, яка встановлює єдиний законний механізм реалізації переважного права орендаря при добровільному продажу землі приватної власності. Ця норма є імперативною (обов`язковою) і, як зазначено у позові, встановлює чітку послідовність: спочатку нотаріальна пропозиція (оферта) орендарю за фіксованою ціною, і лише після його відмови власник отримує право продавати ділянку третім особам. Апелянт будує свій захист на вирваній з контексту фразі з ч. 3 ст. 130-1 ЗК України, що вимоги щодо реєстрації наміру у нотаріуса "не поширюються на випадки продажу... на земельних торгах". Логіка апелянта є хибною: він вважає, що просте рішення провести торги автоматично звільняє його від обов`язків за ст. 130-1 ЗК України. Насправді ж ця норма означає, що якщо проведення торгів вже є законним (наприклад, після того, як орендар відмовився від нотаріальної пропозиції), то власнику не потрібно додатково реєструвати намір. Апелянт не може використати цей виняток як "лазівку" для ігнорування основного обов`язку. Його аукціон є незаконним саме тому, що він не виконав первинну процедуру за ст. 130-1 ЗК України. Підміна суті переважного права. Апелянт стверджує, що права позивача нібито захищені, оскільки він мав право з`явитись на торги і погодитись "на сплату рівної цінової пропозиції, що є найбільшою". Це є не захистом права, а його підміною. Таким чином, уся аргументація апелянта про "законність" його дій, на якій побудована апеляційна скарга, розбивається. Апелянт не "просто почав процедуру", а розпочав незаконну процедуру, що прямо порушує права позивача. Щодо співмірності (пропорційності) та обґрунтованості вжитих заходів забезпечення апелянт скаржиться, що оскаржувана ухвала "грубо та фундаментально порушує" його конституційне право власності і є "несправедливим" втручанням. Ці доводи є безпідставними. Забезпечення позову є класичним прикладом справедливого балансу інтересів. Сам апелянт цитує ст. 41 Конституції та ст. 319 ЦК України, де чітко вказано, що "власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян". Переважне право позивача, встановлене законом (ст. 130-1 ЗК України), і є таким законним обмеженням права власності відповідача. Забезпечення позову не позбавляє апелянта власності, а лише тимчасово обмежує право розпорядження з метою захисту прав іншої особи (позивача). Заходи забезпечення є абсолютно співмірними. Суд першої інстанції обрав заходи, які є мінімально необхідними та повністю адекватними позовним вимогам: заборонити аукціон та реєстраційні дії. Щодо реальної загрози та неможливості виконання рішення суду апелянт стверджує, що заходи є "надуманим" , і що позивач нібито "не надав будь-яких належних та переконливих доказів", що невжиття заходів ускладнить виконання рішення. Це твердження прямо суперечить фактам справи та меті правосуддя. Позивач надав суду незаперечний доказ – оголошення про аукціон, призначений на конкретну дату (03.09.2025 року). Це не "намір", а документально підтверджена, активна дія, спрямована на відчуження предмету спору. Це і є та "очевидна небезпека", про яку говорить закон. Невжиття заходів унеможливило б ефективний захист права. Аргумент апелянта про те, що позивач "завжди буде в розпорядженні можливість... подати відповідний позов" після продажу, є абсурдним і є найкращим доказом необхідності забезпечення. Апелянт скаржиться, що суд "не вмотивував" своє рішення, "лише обмежився посиланням на норми ЦПК України". Цей довід не відповідає дійсності. Вмотивованість ухвали про забезпечення позову полягає у встановленні чіткого зв`язку між позовною вимогою, загрозою її невиконання та обраним заходом забезпечення. Суд першої інстанції цей зв`язок встановив. Суд першої інстанції, задовольняючи заяву, погодився з аргументами заявника про те, що невжиття заходів унеможливить виконання рішення через появу добросовісного набувача . Це і є належна мотивація.
Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Суд першої інстанції задовольняючи заяву про забезпечення позову дійшов висновку, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення.
         З таким  висновком суду першої інстанції  погоджується колегія суддів  огляду на таке.  
Вбачається, що товариство з обмеженою відповідальністю «Агро-Юніверсал» звернулося до суду із позовом у якому просило: визнати порушеним переважне право Товариства на купівлю земельної ділянки з кадастровим номером 1822082000:03:000:1134, перевести права та обов`язки покупця вищевказаної земельної ділянки на Товариство та на умовах не гірших за стартову ціну продажу, а саме 69000,00 грн. 
Згідно ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених цим Кодексом заходів забезпечення позову.
Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Згідно п.2 ч.1 ст. 150 ЦПК України позов може забезпечуватися забороною вчиняти певні дії.
Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст. 150 ЦПК України).
Згідно з роз`ясненнями викладеними в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді  заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.  
При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року у справі №753/22860/17 дійшла висновку, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
У постанові від 25 грудня 2024 року у справі № 522/3061/24 Верховний Суд вказав на те, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі.
Забезпечення позову - це тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
Заборона вчиняти певні дії, поряд з іншим, може бути пов`язана із необхідністю збереження об`єкта спору в існуючому стані та збереження його статусу, що має сприяти вирішенню спору та можливості виконання судового рішення.
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти чи заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18).
З наведених обставин справи вбачається, що предметом спору у даній справі є земельна ділянка сільськогосподарського призначення з кадастровим номером 1822082000:03:000:1134, площею 3.35 га (адреса: Житомирська область, Житомирський район, Глибочицька сільська рада, діл №33.
З урахуванням підстав та змісту позову, надавши оцінку відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам, балансу інтересів сторін, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про доцільність вжиття заходів забезпечення позову саме шляхом заборони вчиняти певні відносно спірного нерухомого майна.
В апеляційній скарзі представник відповідача посилається на порушення принципу співмірності застосованих заходів забезпечення позову, порушенням прав та законних інтересів відповідача на вільне володіння та користування автомобілем. 
Колегія суддів наголошує, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача. Таке тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб здійснюється в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
Посилання апеляційної скарги на те, що позивачем не надано доказів на підтвердження існування ризику, що в разі невжиття заходів забезпечення може бути утрудненим чи неможливим виконання рішення суду, колегія суддів відхиляє як необґрунтовані.
Доводи апеляційної скарги про те, що заборонивши відповідачу розпоряджатись земельною ділянкою, суд першої інстанції надав перевагу позиції позивача, ще до моменту вирішення справи по суті є безпідставними, оскільки метою забезпечення позову є захист матеріально-правових інтересів позивача, гарантування реального та ефективного виконання майбутнього судового рішення. 
Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм процесуального права при його постановленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи і спростовуються наявними у справі доказами.
Згідно ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу, а судове рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною і обґрунтованою, судом першої інстанції додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому ухвалу суду відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,
у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 –  ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Ухвалу Житомирського районного суду Житомирської області від 29 серпня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повне судове рішення складено 11 листопада 2025 року.

Головуючий 

Судді