ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

10 вересня 2025 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 734/2872/25
Головуючий у першій інстанції – Іванюк Т. І.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1423/25

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої-судді: Шитченко Н.В.,
суддів: Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,   
із секретарем: Зіньковець О.О.,
заявник: ОСОБА_1 , 
заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Військова частина НОМЕР_1 , Служба у справах дітей Деснянської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області, 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Козелецького районного суду Чернігівської області від 02 липня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту самостійного виховання малолітньої дитини.
  
                                       У С Т А Н О В И В:

У червні 2025 року ОСОБА_1 звернулася із заявою, в якій просила встановити факт самостійного виховання нею дочки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 без сторонньої допомоги та участі батька, ОСОБА_2 , починаючи з 19 березня 2024 року і по день звернення до суду.
Мотивуючи заявлені вимоги зазначала, що перебувала у зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_2 , який рішенням Козелецького районного суду від 01 квітня 2024 року розірвано. Колишнє подружжя має неповнолітню дитину – дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після розірвання шлюбу дочка залишилася проживати разом з матір`ю, спір з цього приводу відсутній. Заявниця самостійно виховує дитину без допомоги з боку її батька та родичів.   
ОСОБА_2 зазначила, що з 27 травня 1997 року перебуває на військовій службі у в/ч НОМЕР_1 . Починаючи з 2018 року у дитини діагностовано серйозні розлади здоров`я, що позбавляє ОСОБА_2 можливості поєднувати військову службу з вихованням дочки. Наразі вона має намір подати рапорт на звільнення з лав ЗСУ на підставі п. 3 ч. 12 ст. 26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», яким передбачено можливість звільнення з військової служби у разі самостійного виховання та утримання дитини особою за рішенням суду. 
Ухвалою Козелецького районного суду Чернігівської області від 02 липня 2025 року у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту самостійного виховання малолітньої дитини відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , вважаючи судове рішення незаконним та необґрунтованим, просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги зводяться до помилковості висновку суду першої інстанції про неможливість розгляду цієї заяви в порядку окремого провадження. Заявниця зазначає, що дочка з народження і по цей день зареєстрована і фактично проживає по АДРЕСА_1 . Після розірвання шлюбу дитина залишилася проживати разом з матір`ю,  колишній чоловік з цього приводу заперечень не мав. Судові рішення щодо визначення місця проживання дитини з батьком чи визначення порядку і способу участі батька у вихованні дитини не ухвалювались. Наведені обставини лише підтверджують факт відсутності спору між сторонами, який підлягав би розгляду в порядку загального позовного провадження.
Указує, що за висновком Верховного Суду, наведеним у постанові від 02 квітня 2025 року у справі № 127/3622/24, в умовах дії воєнного стану факт самостійного виховання батьком (або іншою особою) дитини може існувати і без наявного спору про право через обставини, в силу яких обсяг прав матері (батька) обмежується або припиняється. Законодавець, враховуючи наявні життєві ситуації в умовах війни, розширив перелік підстав, за яких особа, яка самостійно виховує та утримує дитину, може звільнитися з військової служби без позбавлення іншого батьківських прав з урахуванням неможливості реалізації ним своїх батьківських прав та обов`язків в умовах війни чи/або надання такій особі соціального статусу одинокого батька (матері) у разі відсутності іншого з батьків.
Наголошує, що, розглядаючи заяву про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини саме в порядку окремого провадження, суд встановлює обставини та перевіряє (підтверджує) їх доказами незалежно від наданих сторонами доказів та зазначених доводів на їх спростування. Тобто, встановлення юридичного факту як підстава для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби здійснюється безпосередньо судом. Законодавством не передбачено іншого порядку встановлення факту самостійного виховання дитини, ніж звернення до суду в порядку окремого провадження.
Заінтересованими особами відзив на апеляційну скаргу у встановлений строк не подавався. 
Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення заявниці та її представника, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а ухвалу суду – без змін, ураховуючи наступне. 
Дійшовши висновку про відмову у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту самостійного виховання малолітньої дитини, суд першої інстанції виходив з того, що встановлення такого факту може мати негативні наслідки для батька дитини, а також потребує дослідження й врахування інтересів дитини. 
Суд зазначив, що доведення факту самостійного виховання дитини заявницею пов`язане із встановленням обставин невиконання батьком батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним з батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Отже, дана справа пов`язана з вирішенням спору про право, зокрема, спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини та/або ухилення від виконання батьківських обов`язків, яка підлягає розгляду в порядку позовного провадження з урахуванням інтересів дитини.
Районний суд, пославшись на висновки Верховного Суду, наведені у постановах від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 та від 21 травня 2025 року у справі № 295/9166/24, виснував, що  факт одноосібного (самостійного) виховання дитини одним з батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі, на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки у такому випадку завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства. 
За змістом ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з ч. 1 ст. 293 ЦПК України в порядку окремого провадження розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Відповідний порядок застосовується, зокрема, якщо встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.
Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи за заявою фізичних осіб про встановлення фактів, якщо встановлення фактів не пов`язується із наступним вирішенням спору про право, і чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.
Перелік юридичних фактів, які встановлюються в порядку окремого провадження, передбачений ч. 1, 2 ст. 315 ЦПК України.
У п. 1 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 року № 5 роз`яснено, що в  порядку  окремого  провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: 1) згідно  з  законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; 2) чинним законодавством  не  передбачено іншого  порядку  їх встановлення; 3) заявник не має іншої можливості одержати або  відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; 4) встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Законодавцем визначено, що у порядку окремого провадження суд може вирішити спір про факт, про стан, але не спір про право цивільне, так як метою такого судового розгляду є лише встановлення наявності або відсутності самого факту, і факт, що встановлюється судом у порядку окремого провадження, повинен мати юридичне значення, і мати безспірний характер, оскільки якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд повинен залишити заяву без розгляду і роз`яснити заявнику право подачі позову на загальних підставах.
Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.
Верховний Суд у своїй постанові від 15 квітня 2020 року у справі № 302/991/19 указав, що визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне. Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також не доведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.
Статтею 51 Конституції України, ч. 2, 3 ст. 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Згідно із ч. 2, 8, 9 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Частиною 1 ст. 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому  ст. 122 та 125 цього Кодексу.
Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 цього Кодексу.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 1 ЗУ «Про охорону дитинства»).
За приписами ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до ч. 1-4 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого ч. 5 цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Отже, навіть якщо один з батьків проживає окремо від дитини, він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки.
Відповідно до ст. 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.
У ч. 4 ст. 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. 
Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (ст. 164 СК України). 
Суд відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, – залишає заяву без розгляду (ч. 4 ст. 315 ЦПК України).   
Заявниця, скеровуючи заяву до суду, як заінтересовану особу, серед інших зазначила ОСОБА_2 – батька її малолітньої дитини. По суті доводи поданої ОСОБА_1 заяви зводяться до необхідності встановлення обставин її самостійного, без участі батька дитини, виховання та утримання їх спільної доньки, тобто, встановлення того факту, який дасть їй можливість, на підставі п. 3 ч. 12 ст. 26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», звільнитися з військової служби.
Верховний Суд у постанові від 04 жовтня 2024 року у справі № 752/5665/23 виснував, що доведення факту самостійного виховання дитини батьком пов`язане із встановленням обставин щодо невиконання матір`ю батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним з батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Такий факт одноосібного (самостійного) виховання дитини одним з батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки у такому випадку завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини. З урахуванням закріпленого в сімейному законодавстві принципу невідчужуваності сімейних обов`язків, неможливості відмови від них, у тому числі від обов`язків виховання дитини, відповідне питання, заявлене одним з батьків, не може з`ясовуватись безвідносно до дій другого з батьків та може вирішуватись у межах відповідного спору про право між батьками дитини у позовному провадженні. 
Суд першої інстанції правильно зазначив, що встановлення відповідного факту заявниці необхідно для доведення існування підстав для визнання (підтвердження) нею певного соціально-правового статусу – матері, яка самостійно виховує дитину. Проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для батька дитини, оскільки підтвердить ту обставину, що він свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо виховання та матеріального утримання дочки. За встановлених у цій справі обставин існує спір про право щодо участі одного з батьків у вихованні дитини.
Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право (п. 87, 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22).
Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про можливість встановлення юридичного факту, про який просить заявниця, в порядку окремого провадження з посиланням на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 02 квітня 2025 року у справі № 127/3622/24, оскільки цим судовим рішенням справу остаточно по суті не вирішено, а предметом касаційного перегляду були інші доводи, ніж ті, що викладені в цій апеляційній скарзі. 
Колегія суддів вважає припущеннями твердження заявниці про неможливість встановлення ОСОБА_1 юридичного факту самостійного виховання дитини в порядку позовного провадження з огляду на відсутність предмету спору. Предметом судової перевірки у такому разі є наявність або відсутність участі батька дитини у її вихованні, що підлягає доказуванню, тобто перевіряються доводи особи про здійснення виховання дитини самостійно, без сторонньої допомоги та підтримки. 
Визнання батьком обставин відсутності його особистої участі у вихованні доньки не свідчить про відсутність предмету спору і є підставою за наявності для цього законних підстав для ухвалення рішення про задоволення позову (ч. 4 ст. 206 ЦПК України). Процедурну можливість відповідача визнати позов на будь-якій стадії цивільного процесу передбачено положеннями ЦПК України при вирішенні справ в порядку позовного провадження, проте це автоматично не свідчить про їх безспірність, як і безспірність цієї заяви ОСОБА_1 з урахуванням принципу дотримання найкращих інтересів дитини.     
Зважаючи на наведене у сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що районний суд правильно послався на наявність правових підстав для відмови у відкритті провадження на підставі ч. 4 ст. 315 ЦПК України, оскільки із заяви про встановлення юридичного факту вбачається спір про право. Судом першої інстанції під час вирішення питання про відмову у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 вірно застосовані норми чинного цивільного процесуального права, ухвала постановлена з додержанням вимог закону, і підстави для її скасування  відсутні.  
Керуючись ст.  367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

                                         У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Козелецького районного суду Чернігівської області від 02 липня 2025 року – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15 вересня 2025 року.

Головуюча:                                                                   Н.В. Шитченко
                                        
          Судді:                                                                  Н.В. Висоцька

                                                                                      О.Є. Мамонова