КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 755/15809/24                                                                                   Головуючий у І інстанції Гончарук В.П.
Провадження №22-ц/824/14080/2025                                                             Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.

ПОСТАНОВА
Іменем України
 
13 жовтня 2025 рокуКиївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Таргоній Д.О., Голуб С.А., Слюсар Т.А., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС», в особі керівника Полякова Олексія Володимировича на заочне рішенняДніпровського районного суду м. Києва від 05 червня 2025 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У вересні 2024 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 261650305 від 26 грудня 2022 року в загальному розмірі 53 885,88 грн, судовий збір в розмірі 2422,40 грн та витрати на правову допомогу в розмірі 6000,00 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 26 грудня 2022 року між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 261650305 у формі електронного документу з використанням електронного підпису.
ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» перерахувало грошові кошти в сумі 11800,00 грн на банківську карту НОМЕР_1 , що належить відповідачу, свої зобов`язання перед відповідачем за кредитним договором виконало. 
В свою чергу відповідач свої зобов`язання перед кредитором щодо повернення кредиту та нарахованих процентів не виконав.
28 листопада 2018 року між первісним кредитором ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено договір факторингу № 28/1118-01, відповідно до умов якого до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 261650305 від 26 грудня 2022 року.
30 жовтня 2023 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу № 30/1023-01, відповідно до умов якого до ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 261650305 від 26 грудня 2022 року.
В подальшому, 17 липня 2024 року між ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» та ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» укладено договір факторингу № 17/07/24, відповідно до акту прийому-передачі Реєстру боржників до договору факторингу № 17/07/24 від 17 липня 2024 року до позивача перейшло право грошової вимоги до відповідача на суму 53885,88 грн.
Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 05 червня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі представник позивача просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором, а також судові витрати, в тому числі витрати на професійну правничу допомогу.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції ухвалюючи оскаржуване рішення неповністю з`ясував обставини, що мають значення для вирішення справи, а його висновки про те що позивач не набув права вимоги до відповідача не відповідають дійсним обставинам та спростовуються наданими позивачем доказами.
В апеляційній скарзі керівник ТОВ «ФК «ЕЙС» вказує на те, що судом першої інстанції було встановлено факт укладення відповідачем кредитного договору з ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», отримання грошових коштів у визначеному розмірі та факт їх неповернення. Позивачем доведено своє право вимагати від відповідача належне виконання за цим договором, адже на підтвердження цього надано дійсні договори факторингу, за якими до позивача перейшло право вимоги. За умовами укладених договорів, до фактора могло переходити право вимоги, яке виникне в майбутньому. Станом на момент підписання реєстрів боржників, зокрема, щодо відповідача, до цих договорів факторингу, права вимоги до нього виникло та було дійсним.
Відповідач не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 360 ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.
Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).
Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені судом.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції за наявними в справі доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
Згідно абзацу 10 п. 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
З матеріалів справи вбачається, що 26 грудня 2022 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачем було укладено кредитний договір № 261650305, за яким кредитодавець - ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» зобов`язується надати позичальнику кредит на суму 11800,00 грн строком на 30 днів на умовах строковості, зворотності, платності, нарахування процентів за користування кредитом здійснюється в розмірі 766,50 відсотків річних, що становить 2,10 відсотків в день від суми кредиту за час користування ними.
На підтвердження надання кредиту на підставі вказаного договору ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» надало платіжне доручення від 26 грудня 2022 року відповідно до якого ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» було перераховано кошти на рахунок відповідача у розмірі 11800,00 грн, із призначенням платежу-переказ коштів згідно договору № 261650305 від 26 грудня 2022 року.
Окрім того, в матеріалах справи наявна довідка № 07/2024 ПАТ «КБ «ПриватБанк», видана відповідно за договором № 1336 від 26 вересень 2013 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та АТ «КБ «ПриватБанк» про те, що було здійснено за дорученням ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» успішні платежі через платіжний сервіс LiqPay на карти клієнтів, серед яких 26 грудня 2022 року платіж на суму 11800,00 грн на картку НОМЕР_2 .
28 листопада 2018 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» уклало з ТОВ «Таліон Плюс» договір факторингу № 28/1118-01 відповідно до якого, клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, на умовах визначених цим договором.
28 листопада 2018 року додатковою угодою № 19 строк договору було продовжено до 31 грудня 2020 року, при цьому умови договору залишилися без змін.
31 грудня 2020 року між клієнтом і фактором укладено додаткову угоду № 26 від 31 грудня 2020 року до договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, що продовжила строк договору до 31 грудня 2021 року. В даній додатковій угоді договір факторингу викладено у новій редакції, проте дата укладення його укладення залишено 28 листопада 2018 року.
31 грудня 2021 року сторони договору факторингу уклали додаткову угоду № 27, яка продовжила строк дії договору до 31 грудня 2022 року.
В даній додатковій угоді Договір факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року викладено у новій редакції, проте його дата укладення залишена як 28 листопада 2018 року та № 28/1118-01. 
31 грудня 2021 сторони Договору факторингу уклали додаткову угоду №27, яка продовжила строк дії договору до 31 грудня 2022 року (Додаток №13). 
При цьому інші умови договору залишилися без змін, відповідно до договору факторингу в редакції від 31 грудня 2020 року. 
31 грудня 2022 року ТОВ «Манівео» та ТОВ «Таліон Плюс» уклали Додаткову угоду № 31, яка продовжила строк дії договору до 31 грудня 2023 року умови договору залишилися без змін. 
31 грудня 2023 року сторони уклали Додаткову угоду № 32, яка продовжила строк дії договору до 31 грудня 2024 року (Додаток №14), у зв`язку з чим погодили внести зміни до п. 8.2. Договору, замінивши в ньому попередню дату новою - «31 грудня 2024 року».
30 жовтня 2023 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено Договір факторингу № 30/1023-01, строк дії якого закінчується 31 грудня 2024 року. 
Відповідно до Витягу з реєстру прав вимоги № 2 від 20 грудня 2023 року до Договору факторингу № 30/1023-01 від 30 жовтня 2023 року від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» перейшло право вимоги до Відповідача на загальну суму 53885,88 грн.
17 липня 2024 року ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та позивач уклали Договір факторингу № 17/07/2024 відповідно до умов якого позивачу відступлено право грошової вимоги до відповідача за Кредитним договором.
Відповідно до Реєстру Боржників за Договором факторингу № 17/07/2024 від 17 липня 2024 року від ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» до позивача перейшло право вимоги до відповідача на загальну суму 53885,88 грн, (Додаток № 18). 
Даний факт підтверджується Актом прийому-передачі Реєстру Боржників за Договором факторингу № 17/07/2024 від 17 липня 2024 року.
 Згідно наданого позивачем ТОВ «Таліон Плюс» розрахунку заборгованості та виписки з її особового рахунку відповідачка має заборгованість у розмірі 53885,88грн, яка складається із: 11800,00 грн сума заборгованості за основною сумою боргу, 42085,88 сума заборгованості за відсотками.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції посилався на те, що на момент укладення договору факторингу в 2018 році ще не виникло зобов`язання між первісним кредитором ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та боржником ОСОБА_1 , тобто у первісного кредитора не виникло право вимоги за зобов`язанням, яке він міг би передати ТОВ «Таліон Плюс» на підставі договору факторингу від 28 листопада 2018 року.
Оскільки ТОВ «Таліон Плюс» право вимоги відносно боржника  ОСОБА_1  у зобов`язанні не набуло, а тому таке право не могло бути в подальшому передане цим товариством на підставі договору факторингу від 30 жовтня 2023 року ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс», яке, в свою чергу, не могло передати таке право позивачу ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» за договором факторингу від 17 липня 2024 року.
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції вважав, що позивач не набув права вимагати від боржника  ОСОБА_1  сплати заборгованості за кредитним договором, укладеним 26 грудня 2022 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та  ОСОБА_1 .
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може з огляду на наступне.
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Однією із загальних засад цивільного законодавства України є свобода договору (п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України).
У ч. 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно із ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Ст. 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно із ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.
У ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до ч. 3 ст. 11 цього Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції визначені частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилами ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному ч. 6 цієї ст. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.
Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі "логін-пароль", або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.
Судом встановлено, що при підписанні кредитного договору № 261650305 між відповідачем та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» сторонами було погоджено всі істотні умови договору.
Позивачем до першої інстанції було надано докази переказу грошових коштів у розмірі 11800,00 грн на користь відповідача, а саме: платіжне доручення від 26 грудня 2022 року та довідку № 07/2024 ПАТ КБ «ПриватБанк».
Вказані докази є належними та достатніми для висновку про виконання первісним кредитором ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» свого обов`язку за кредитним договором № 261650305 від 26 грудня 2022 року.
Жодних доказів на спростування факту отримання коштів, користування наданими кредитними коштами, тобто, існування між сторонами договірних відносин позичальника і кредитора, відповідачем надано не було.
Відповідно до ст. 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
П. 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06.02.2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.04.2009 року № 231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі, права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі, шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.
Відповідно до ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події.
Судом встановлено, що 28 листопада 2018 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» уклало з ТОВ «Таліон Плюс» договір факторингу № 28/1118-01 відповідно до якого, клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, на умовах, визначених цим договором.
Фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідатиме перед фактором, якщо одержані ним суми будуть меншими від суми, сплаченої фактором клієнту, та меншими від загальної суми зобов`язання боржника. Разом з правом вимоги до фактора переходять інші права та обов`язки клієнт за кредитним договором. У випадку укладення сторонами більше ніж одного Реєстру прав вимоги, кожен наступний Реєстр прав вимог є самостійним додатком, та не змінює його (п. 2.2).
Право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання сторонами Реєстру прав вимоги, по формі встановленій у відповідному додатку. Підписанням Реєстру прав вимоги сторони засвідчують передачу права вимоги до боржників в повному обсязі, за відповідним Реєстром прав вимоги (п. 4.1).
Відповідно пункту 1.3 договору, правом вимоги є всі права клієнта за кредитним договором, в тому числі права грошових вимог до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому.
Згідно з п. 8.1 цього договору, договір набуває чинності та всі права та обов`язки сторін за цим договором набувають повної юридичної сили з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками (за наявності її у сторони).
Строк дії вказаного договору згідно п. 8.2 було встановлено до 31 грудня 2021 року.
У подальшому додатковими угодами вносились зміни до договору факторингу  № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, відповідно до яких, зокрема, строк його дії було продовжено до 31 грудня 2022 року включно.
30 жовтня 2023 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу № 30/1023-01 відповідно до якого, клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, на умовах, визначених цим договором.
У подальшому додатковими угодами вносились зміни до договору факторингу  № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, відповідно до яких, зокрема, строк його дії було продовжено до 31 грудня 2024 року включно.
17 липня 2024 року між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «ФК «Ейс» було укладено договір факторингу № 17/07/2024, відповідно до якого ТОВ «ФК «Ейс» відступлено право вимоги до відповідача за кредитним договором.
Відповідно до реєстру боржників за договором факторингу № 17/07/2024 від ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» до ТОВ «ФК «Ейс» перейшло право вимоги до відповідача на загальну суму 53885,88 грн.
Умовами укладених договорів факторингу між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», між ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» та ТОВ «Таліон Плюс», між ТОВ «Фінансова компанія «Ейс» та ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс», передбачено право розпоряджатися правом вимоги на свій власний розсуд, в тому числі, відступати право вимоги на користь третіх осіб.
Вказані договори факторингу підтверджують належний перехід прав вимоги до відповідача від ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» до ТОВ «ФК Ейс».
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про те, що позивачем ТОВ «ФК «Ейс» не доведено факту переходу до нього права вимоги до відповідачки за укладеним кредитним договором № 261650305 від 26 грудня 2022 року.
Отже, доводи позивача, наведені в апеляційній скарзі, знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду вказаної справи.
Вирішуючи спір у справі, яка переглядається, суд першої інстанції не надав належної правової оцінки обставинам, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення учасників справи, іншим фактичним даним, які випливають із встановлених обставин, а тому висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову ТОВ «Фінансова компанія «Ейс», без оцінки вказаних обставин у сукупності, не може вважатись обґрунтованим і таким, що відповідає положенням ст. 76, 81, 89 ЦПК України.
Звертаючись із позовом ТОВ «ФК «Ейс» просило суд стягнути із відповідача на свою користь заборгованості за кредитним договором № 261650305 від 26 грудня 2022 року у розмірі 53885,88 грн.
Відповідачем фактично отримані та використані кредитні кошти, що підтверджується матеріалами справи. В добровільному порядку відповідач отримані у кредит кошти на користь ТОВ «ФК «Ейс» не повертав, а тому суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь кредитора ТОВ «ФК «Ейс» заборгованості у розмірі 53885,88 грн включаючи тіло кредиту.
Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за відсотками за користування кредитом, суд апеляційної інстанції враховує, що відповідно до висновків викладених в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року в справі № 310/11534/13 «право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 261650305 від 26 грудня 2022 року в розмірі 53885,88 грн, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.
Згідно п. п. 1,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Позивач у позовній заяві та апеляційній скарзі просить також стягнути з відповідачки витрати по сплаті судового збору 2 422,40 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 6 000 грн.
На підтвердження розміру понесених позивачем витрат на правову допомогу були надані копії: договору про надання правничої допомоги № 26/07/24-01 від 26 липня 2024 року, протокол погодження вартості послуг до Договору про надання правничої допомоги, акт прийому передачі наданих послуг до Договору про надання правничої допомоги від 26 липня 2024 року; додаткова Угода № 3 до Договору.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Від відповідача будь-яких заперечень щодо розміру витрат на правову допомогу не надходило.
За надання правової допомоги в суді першої інстанції позивачу необхідно було сплатити на користь Адвокатського бюро «Тараненко та Партнери» 6 000 грн (вивчення матеріалів справи 500 грн надання консультації 500 грн та складання позовної заяви 5 000 грн).
Враховуючи характер виконаних робіт з надання правової допомоги у зв`язку із розглядом справи в апеляційної інстанції, з урахуванням принципів співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, враховуючи, що справа має невелику складність, а також зважаючи на те, що заяви про зменшення судових витрат від відповідача на адресу суду не надходило, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для стягнення судових витрат в розмірі 6 000 грн на користь ТОВ «ФК «ЕЙС».
Щодо витрат на правову допомогу в суді апеляційної інстанції, судова колегія вважає, що в цій частині вимог апеляційної скарги слід відмовити, оскільки долучений до апеляційної скарги акт прийому передачі наданих послуг до Договору про надання правничої допомоги від 26 липня 2024 року є доказом понесення витрат в суді першої інстанції.
Інших доказів на підтвердження понесених витрат на правову допомогу понесених під час розгляду даної справи в суді апеляційної інстанції скаржником не надано.
Європейський суд з прав людини вказав що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно з частинами 1, 2, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову-на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Виходячи з положень ст. 137,141 ЦПК України колегія суддів вважає необхідним стягнути з відповідача на користь ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС» судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції у розмірі 6 056 грн (2 422,20+3 633,60) та витрати на правову допомогу, понесені в суді першої інстанції у розмірі 6000 грн всього на загальну суму 12 056,00 грн.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС», в особі керівника Полякова Олексія Володимировича задовольнити.
Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 05 червня 2025 рокускасувати та ухвалити по справі нове судове рішення.
Позов товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» до  ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за кредитним договоромзадовольнити.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» заборгованість за кредитним договором № 261650305 від 26 грудня 2022 року в розмірі 53885 (п`ятдесят три тисячі вісімсот вісімдесят п`ять) гривень 88 копійок.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» 6 056 (шість тисяч п`ятдесят  шість) гривень 00 копійок судового збору та витрати за надання правничої допомоги в суді першої інстанції в розмірі 6000 (шість тисяч) гривень 00 копійок, що разом складає 12 056 (дванадцять тисяч п`ятдесят шість) гривень 00 копійок.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст. 389 ЦПК України.
 
Реквізити сторін:
ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 ,  ІПН: НОМЕР_3 .
ТОВ «Фінансова компанія «ЕЙС», адреса: 02090, м. Київ, Харківське, 19, офіс 2005, код ЄДРПОУ: 42986956.

 
Суддя-доповідач                                                            Д.О. Таргоній
 
Судді:                                                                               С.А. Голуб 
                                                                               
                                                                                              Т.А. Слюсар