ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 536/2042/24  Номер провадження 22-ц/814/3076/25	Головуючий у 1-й інстанції Андрієць Д. Д.  Доповідач ап. інст. Дряниця Ю. В.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2025 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Судді-доповідача: Дряниці Ю.В.
Суддів: Пилипчук Л.І., Чумак О.В.
секретар: Чемерис А.К.
за участю: ОСОБА_1 , адвоката Болгар О.І. 
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 05 травня 2025 року у справі за позовом Харківського національного університету внутрішніх справ до ОСОБА_1 про стягнення завданої матеріальної шкоди,-
В С Т А Н О В И В:
У серпні 2024 року представник позивача звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення завданої матеріальної шкоди.
В обґрунтування позовних вимог вказано на те, що постановою Полтавського апеляційного суду від 26.10.2023 по справі № 524/7058/21 задоволено позов ОСОБА_2 до Харківського національного університету внутрішніх справ про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. ОСОБА_2 поновлено на роботі в Кременчуцькому льотному коледжі на посаді фахівця без категорії відділення організаційної роботи з перемінним складом відділу соціально-гуманітарної, виховної та профорієнтаційної роботи з 01 липня 2021 року і стягнуто з Харківського національного університету внутрішніх справ на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.07.2021 по 26.10.2023 в розмірі 404 520 грн. та сплачений судовий збір в розмірі 2 270 грн. 
Оскільки ОСОБА_2 було звільнено із порушенням закону за наказом Кременчуцького льотного коледжу ХНУВС від 30.06.2021 № 160 за підписом виконуючого обов`язки директора Пєшкова Вадима Володимировича, то позивач вважає, що відповідач як службова особа, яка видала наказ про звільнення, несе повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування сплаченого судового збору.
Позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь Харківського національного університету внутрішніх справ завдану шкоду у розмірі 406790 грн., та понесені судові витрати.
Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 05 травня 2025 рокупозов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Харківського національного університету внутрішніх справ завдану шкоду у розмірі 406 790 грн та судові витрати в сумі 6101,85 грн.
Із вказаним судовим рішенням не погодився відповідач, оскарживши його до суду апеляційної інстанції.
У доводах апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позивачем не було доведено причинного зв`язку між діями відповідача та заподіяною шкодою.
Звертає увагу, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що 01.06.2021, 07.06.2021 та 09.06.2021 ОСОБА_2 були запропоновані вакантні посади наявні в КЛК ХНУВС саме директором КЛК ХНУВС Русланом Яковлєвим, від яких ОСОБА_2 відмовився. При цьому, 01.06.2021 року, 07.06.2021 року та 09.06.2021 року відповідач не виконував обов`язків Директора КЛК ХНУВС. 
Також зазначає, що поза увагою лишився той факт, що на момент виконання обов`язків директора КЛК ХНУВС відповідача безпідставно не було ознайомлено з посадовою інструкцією директора КЛК ХНУВС. 
Крім того, зазначає, що суд першої інстанції під час розгляду справи не надав належної оцінки п. 1.4. розділу 1 посадової інструкції (надалі — Інструкція), директора КЛК ХНУВС, яка затверджена наказом ХНУВС від 19.10.2020 року № 610, Директор підпорядковується ректорові університету та підзвітний проректору за напрямом діяльності. А також не дослідив належним чином п. 3.13. розділу 3 Інструкції: директор вносить на розгляд ректора університету подання про призначення, переведення та звільнення працівників підпорядкованих структурних підрозділів. Тобто всі призначення, переведення та звільнення працівників КЛК ХНУВС, обов`язково були погоджені з ректором університету. 
Вважає помилковийм висновок районного суду, що ректором Харківського національного університету внутрішніх справ погоджується звільнення директора коледжу, його заступників та керівників структурних підрозділів Коледжу, а повноваження щодо звільнення інших працівників належить до компетенції директора Коледжу. 
Судом першої інстанції безпідставно не застосовано вимоги ч. 4 ст. 136 КЗпП України, згідно якої стягнення з керівників підприємств, установ, організацій та їх заступників матеріальної шкоди в судовому порядку провадиться за позовом вищестоящого в порядку підлеглості органу. Натомість, районний суд безпідставно не надав оцінку тому, що ОСОБА_3 , ніколи не обіймав посаду керівника Харківського національного університету внутрішніх справ, а лише був в.о. директора КЛК ХНУВС, який є територіально відокремленим структурним підрозділом, що здійснює освітню діяльність Харківського національного університету внутрішніх справ, не є юридичною особою, що підтверджується пунктами 14, 15 Статуту ХНУВС, затверджено Наказом МВС України від 15.05.2012 року № 429. Таким чином, ХНУВС належить до сфери управління МВС та підзвітний йому, зокрема, щодо порядку розподілу фінансів Університету, тому вважаю, що ХНУВС не має процесуальної дієздатності звертатися до суду з даним позовом : не має прав та обов`язків позивача в даній справі. 
Суд першої інстанції безпідставно проігнорував, що відповідач є лише підписантом наказу про звільнення, а його підготовка та проведення процедури звільнення працівника у зв`язку зі скороченням штатів здійснена не відповідачем, а іншими посадовими особами.
Також зазначає, що місцевий суд не застосував пункт 16 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 29 грудня 1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям ї працівниками» (далі постанова Пленуму ВСУ №14), де роз`яснено, що розмір шкоди, заподіяної з вини кількох працівників, визначається для кожного з них з урахуванням ступеня вини, виду і меж матеріальної відповідальності.
Крім того, наголошує, що з винної особи можливо стягнути матеріальну шкоду в порядку регресу, відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 134 КЗпП України, лише при наявності його персональної вини у незаконному звільнені.
Вважає, що під час розгляду справи суд не надав належної оцінки Положенню про Кременчуцький льотний коледж Харківського національного університету внутрішніх справ, затверджено наказом ХНУВС від 30.12.2022 року № 747, а саме, що коледж є філією (територіально відокремленим структурним підрозділом, що здійснює освітню діяльність) Харківського національного університету внутрішніх справ, не є юридичною особою. Коледж підпорядковується ректору Університету, першому проректору та проректорам за напрямами діяльності. Згідно п. 4.1. розділу 4 даного положення безпосереднє управління діяльністю Коледжу здійснює директор, який підпорядкований ректорові Університету та підзвітний проректорові за напрямом діяльності, діє на підставі довіреності та на засадах колегіальності відповідно до своїх повноважень, визначених ректором Університету, цим Положенням. 
Представником позивача надано відзив на апеляційну скаргу, у доводах якого вважає рішення районного суду законним та обґрунтованим, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого суду – без змін. 
Вказує, що твердження апелянта про те, що на момент виконання обов`язків директора КЛК ХНУВС його безпідставно не було ознайомлено з посадовою інструкцією директора КЛК ХНУВС є необґрунтованими, оскільки відповідно до пункту 1.6. Посадової інструкції першого заступника директора коледжу з безпеки польотів за окремим наказом він виконує обов`язки директора згідно з делегованими йому повноваженнями. Тому, суд першої інстанції вірно зробив висновок, що ОСОБА_1 мав ознайомитись із посадовою інструкцією директора коледжу. 
Безпідставним вважає посилання апелянта на те, що він не повинен нести матеріальну відповідальність за незаконне звільнення, адже він був виконуючим обов`язки директора Кременчуцького льотного коледжу, який є територіально відокремленим структурним підрозділом ХНУВС. Наголошує, що законом (пункт 8 статті 134 КЗпП України) покладається обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові часу вимушеного прогулу на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення здійснено з порушенням закону. 
Також безпідставним вважає зауваження апелянта про те, що ХНУВС не має процесуальної дієздатності звертатися до суду з даним позовом. Харківський національний університет відповідно до пункту 4 розділу I Статуту, затвердженого наказом МВС України від 15.05.2012 № 429, в редакції наказу МВС України від 12.03.2024 № 155, має статус національного закладу вищої освіти, є юридичною особою, бюджетною установою, перебуває у сфері управління МВС та здійснює освітню діяльність згідно з виданими ліцензіями на її провадження, тобто має цивільно-процесуальну дієздатність звертатися до суду з позовом. 
Спростовує доводи апелянта про те, що перед підписанням наказу його проект був попередньо погоджений із усіма керівниками відділів КЛК ХНУВС. У обґрунтування наведеного звертає увагу на правову позицію Верховного Суду, викладено у справі №663/1169/20, згідно якої обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові часу вимушеного прогулу покладається на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення здійснено з порушенням закону. Відповідальність у цих випадках настає незалежно від форми вини.
Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги.
Місцевим судом встановлено, що наказом ректора Харківського національного університету внутрішніх справ від 17.11.2020 №366 о/с ОСОБА_1 з 17 листопада 2020 року було призначено на посаду першого заступника директора коледжу із забезпечення безпеки польотів Кременчуцького льотного коледжу Харківського національного університету внутрішніх справ.
Наказом директора Кременчуцького льотного коледжу Харківського національного університету внутрішніх справ від 29.06.2021 №77/в у зв`язку із відрядженням директора Кременчуцького льотного коледжу Харківського національного університету внутрішніх справ 30.06.2021 виконання його обов`язків було покладено на ОСОБА_1 
30.06.2021 наказом Кременчуцького льотного коледжу Харківського національного університету внутрішніх справ № 160 о/с за підписом в.о. директора коледжу Пєшкова В.В. ОСОБА_2 був звільнений з посади «фахівця без категорії» відділення організаційної роботи з перемінним складом відділу соціально-гуманітарної, виховної та профорієнтаційної роботи з 30.06.2021 на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку із скороченням чисельності або штату працівників.
26 жовтня 2023 року Полтавським апеляційним судом було прийнято постанову у справі № 524/7058/21, якою скасовано рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 08 грудня 2022 року та ухвалено нове рішення про задоволення позову ОСОБА_2 до Харківського національного університету внутрішніх справ про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Вказаним судовим рішенням поновлено ОСОБА_2 на роботі в Кременчуцькому льотному коледжі Харківського національного університету внутрішніх справ на посаді фахівця без категорії відділення організаційної роботи з перемінним складом відділу соціально-гуманітарної, виховної та профорієнтаційної роботи Кременчуцького льотного коледжу Харківського національного університету внутрішніх справ з 01 липня 2021 року; стягнуто з Харківського національного університету внутрішніх справ на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 липня 2021 року по 26 жовтня 2023 року в розмірі 404520 грн та судові витрати в сумі 2270 грн.
Кошти за судовим рішенням були перераховані на рахунок ОСОБА_2 за платіжними інструкціями №263 та №265 від 18.07.2024 (а.с.42, 44).
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що факт незаконності звільнення працівника підтверджується постановою Полтавського апеляційного суду від 26 жовтня 2023 року, якою ОСОБА_2 було поновлено на роботі через порушення процедури звільнення, яка визначена КЗпП України, факт заподіяння шкоди позивачу та її розмір підтверджується платіжними інструкціями, долученими позивачем. Оскільки відповідальність, передбачена ст. 237 КЗпП України, настає незалежно від вини посадової особи, яка підписала наказ про звільнення, то районний суд зробив висновок, що саме на ОСОБА_1 покладається відповідальність і він є належним відповідачем по справі.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком районного суду з огляду на наступне.
Згідно з пунктом 8 частини першої статті 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли службова особа є винною в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу.
У статті 237 КЗпП України передбачено, що суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення відбулося з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.
Згідно з пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 02 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 частини першої статті 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі; відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини.
Отже, за зазначеними положеннями КЗпП України обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, покладається саме на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі.
Стягнення з керівників підприємств, установ, організацій та їх заступників матеріальної шкоди в судовому порядку провадиться за позовом вищестоящого в порядку підлеглості органу (частина четверта статті 136 КЗпП України).
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до постанови Полтавського апеляційного суду від 26.10.2023 року підставою поновлення ОСОБА_2 на роботі стало те, що при проведенні процедури звільнення йому було запропоновано вакантні посади згідно пропозицій 01.06.2021, 07.06.2021 року та 09.06.2021 року, від яких він відмовився, а звільнено з посади наказом від 30.06.2021 року. При цьому суд вказав, що жодних пропозицій про зайняття вакантних посад після 09.06.2021 року ОСОБА_2 запропоновано не було, а отже роботодавцем не виконано вимог ст. 49-2 КЗпП України.
Беручи до уваги зазначені обставини, колегія суддів вважає, що при зверненні до суду з позовом про стягнення матеріальної шкоди, завданої у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівнику середнього заробітку позивачем не було належним чином доведено наявності вини саме ОСОБА_1 у звільненні ОСОБА_2 з порушенням закону.
Так, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач виконував обов`язки директора льотного коледжу Харківського національного університету внутрішніх справ лише 30.06.2021 року, а отже висновок про можливість покладення матеріальної відповідальності саме на відповідача, вина якого у порушенні закону при звільненні ОСОБА_2 не доведена належними та допустимими доказами, є безпідставним. В свою чергу, недоведеність вини відповідача виключає можливість покладення на нього матеріальної відповідальності.
На зазначені обставини районний суд увагу не звернув, та дійшов безпідставного висновку, що відповідальність, передбачена ст. 237 КЗпП України, настає незалежно від вини посадової особи, яка підписала наказ про звільнення.
Згідно п.2,3 ч.1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Отже, з наведеного слідує, що рішення районного суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 –задовольнити.
Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 05 травня 2025 року скасувати, ухваливши нове рішення, яким у задоволенні позову Харківського національного університету внутрішніх справ до ОСОБА_1 про стягнення завданої матеріальної шкоди - відмовити. 
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач:                                                          Ю.В. Дряниця

       Судді:                                               Л.І. Пилипчук

                                                   О.В. Чумак