Справа № 463/10297/24                                Головуючий у 1 інстанції: Нор Н.В. 
Провадження № 22-ц/811/2535/25                        Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       18 листопада 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого–судді Ніткевича А.В., 
суддів: Бойко С.М., Копняк С.М., 
розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» на заочне рішення Личаківського районного суду м. Львова від 02 червня 2025 року у складі судді Нора Н.В. у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, - 
встановив:
У листопаді 2024 року позивач ТОВ «Коллект Центр» звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за Договором №491015107 від 22.11.2019 року у розмірі 40 650,00 грн.
Позовні вимоги обгрунтовував тим, що 22.11.2019 між Акціонерним товариством «Альфа-Банк» та позичальником ОСОБА_1 укладений кредитний договір шляхом підписання оферти на укладання угоди про надання кредиту №491015107, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у розмір 25931,10 грн., а позичальник зобов`язався повернути використану суму в строк до 25.11.2021 та сплатити проценти за користування кредитними коштами в розмірі 32%, за погодженим графіком платежів.
Банк належним чином виконав свої зобов`язання за кредитним договором, надавши позичальнику кредитні кошти у порядку, передбаченому умовами кредитного договору.
Згідно із умовами договору позичальник зобов`язання у встановлений Договором строк не виконав та припинив повертатти наданий йому кредит в строки, передбачені Договором. 
17 травня 2021 року між ПАТ «Альфа-Банк»» та ТОВ «Фінансова компанія «Флексіс» укладений договір факторингу № 2 відповідно до умов якого ПАТ «Альфа-Банк» відступило на користь ТОВ «ФК «Флексіс» право грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, в тому числі, за договором (угодою) №491015107. 
18 травня 2021 року між ТОВ «Фінансова компанія «Флексіс» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладений договір факторингу № 18-05/21, відповідно до умов якого ТОВ «Фінансова компанія «Флексіс» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, у т.ч. за договором (угодою) №491015107.
У свою чергу ТОВ «Вердикт Капітал» відступив право грошової вимоги до боржників за кредитними договорами Товариству з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр».
Відповідно до договору відступлення права вимоги № 10-01/2023 від 10 січня 2023 року ТОВ «Вердикт Капітал» відступило на користьТОВ «КоллектЦентр`права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, у т.ч. за договором (угодою) №491015107 від 22.11.2019, що укладений між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 . 
З урахуванням наведених обставин, позивач ТОВ «Коллект Центр» просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 491015107 від 22.11.2019 року в розмірі 40650,00 грн, з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) – 24999,85 грн, заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги – 13986,18 грн., заборгованість за пенею та/або штрафами – 592,42 грн., інфляційні збитки – 884,57 грн., нараховані відсотки річних – 186,98 грн. 
Оскаржуваним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 02 червня 2025 року у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр`до Застроцького Петра Михайловича про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовлено. 
Рішеня суду оскаржив ТОВ «Коллект Центр», вважає таке незаконним та необгрунтованим, судом невірно застосовано норми матеріального права, порушені норми процесуального права, не досліджені усі наявні у справі докази.
Зокрема, вказує на те, що судом невірно надано оцінку наявним у справі доказам в частині здійснених відповідачем оплат, відображених у банківській виписці. Суд помилково встановив, що дебетові та кредитові операції підтверджують оплату відповідачем заборгованості в подвійному розмірі та не надано оцінки умовам договору щодо транзитного рахунку, через який здійснюються погашення заборгованості відповідачем. 
Зауважує, що банківська виписка також містить банківські операції за 17.05.2021 (відступлення права вимоги від АТ «Альфа-Банк») з яких вбачаються дебетові та кредитові операції (продажу на субрахунки для погашення складових кредиту), а не оплата боржником заборгованості по кредиту. 
Вказує на те, що на противагу наданим позивачем доказам, які підтверджують обставини, якими позивач обгрунтовує обставину наявності боргу, зокрема, наявність заборгованості, відповідачем не надано жодного належного, допустимого, достовірного та достатнього доказу, якими би підтверджувалось протилежне. 
Просить скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 02 червня 2025 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги ТОВ «Коллект Центр» задовольнити повністю .
Відзив на апеляційну скаргу не надходив. 
Відповідно до ч.3 ст. 369 ЦПК України відсутність відзиву не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 
Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.
Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).
Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду першої інстанції з вимогами щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, сумарний розмір якої не перевищує тридцяти прожиткових мінімумів для працездатних осіб.
Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
При цьому, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав. 
Так, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що згідно із випискою по особовому рахунку відповідача за період з 22.11.2019 року по 25.11.2021 року, сформованої 22.04.2024 року загальна сума, яка була сплачена відповідачем ОСОБА_1 станом на 17.05.2021 року становить 40712,13 грн., а загальна сума заборгованості, яка була нараховані станом на 17.05.2021 року становить – 35392,18 грн., а отже, відповідач вважається таким, що здійснив повернення всієї суми заборгованості достроково і подальше нарахування процентів, пені, інфляційних збитків, 3% річних є таким, що суперечить нормам чинного цивільного законодавства.
Перевіряючи законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції колегія суддів виходить з такого. 
Судом встановлено, що 22.11.2019 року між АТ "АЛЬФА-БАНК" (далі Кредитодавець та/або АТ "АЛЬФА-БАНК") та ОСОБА_1 (далі позичальник та/або відповідач) укладено Угоду № 491015107. Відповідно до умов Договору, Кредитодавець зобов`язався надати Позичальнику кредит у сумі 25931,10 грн. на 24 місяці, а Позичальник зобов`язався повернути використану суму в строк до 25.11.2021 року та сплатити проценти за користування кредитними коштами в розмірі 32%.
Відповідно до копії меморіального ордера № 3132555 від 25 листопада 2019 року АТ «СЕНС БАНК» перераховано відповідачу кредит у розмірі 25931,10 грн. за кредитним договором №491015107 від 22.11.2019.
Також, позивачем надано виписки по особовому рахунку відповідача за період з 22.11.2019 року по 25.11.2021 року, сформовану 22.04.2024, в якій зазначено про нарахування суми кредиту у розмірі 25931,10 грн. та всі операції які здійснювались за вказаним особовим рахунком.
17 травня 2021 року між АТ «Альфа-банк», як клієнтом, та ТОВ «ФК «Флексіс» як фактором, укладено договір факторингу № 2, згідно з умовами якого клієнт відступив фактору права грошової вимоги за кредитним договором.
За умовами п.2.1. вказаного договору, в порядку та на умовах визначених цим договором фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступає фактору, а фактор набуває належне клієнтові право вимоги до боржників за договорами, перелік яких міститься в Додатку № 1-1 до договору. Сторони погодили, що за фактом відступлення прав вимоги фактор стає стороною всіх основних договорів, укладених між клієнтом та боржниками, перелік яких міститься в Додатку №1-1 до договору, в силу чого до фактора переходять всі права, які належать клієнту за основними договорами, на умовах передбачених основними договорами в тому числі, але не виключно, права нарахування відсотків, комісій, неустойки, що передбачені умовами основних договорів.
З витягу з додатку 1-1 до Договору факторингу №2 від 17.05.2021 р. вбачається, що загальна сума заборгованості в гривневому еквіваленті (проценти, комісія та тіло кредиту станом на дату укладення Договору, з урахуванням пені/штрафу/неустойки) становить – 35392,18 грн. без урахуванням пені/штрафу/неустойки – 34799,76 грн.
18 травня 2021 року між ТОВ «ФК «Флексіс», як клієнтом, та ТОВ «Вердикт капітал» як фактором, укладено договір факторингу № 18-05/21 згідно з умовами якого клієнт відступив фактору права грошової вимоги за кредитним договором.
За умовами п.2.1. вказаного договору,в порядку та на умовах визначених цим договором фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступає фактору, а фактор набуває належне клієнтові право вимоги до боржників за договорами, перелік яких міститься в Додатку № 1-1 до договору. Сторони погодили, що за фактом відступлення прав вимоги фактор стає стороною всіх основних договорів, укладених між клієнтом та боржниками, перелік яких міститься в Додатку №1-1 до договору, в силу чого до фактора переходять всі права, які належать клієнту за основними договорами, на умовах передбачених основними договорами в тому числі, але не виключно, права нарахування відсотків, комісій, неустойки, що передбачені умовами основних договорів.
Відповідно до витягу з Реєстру боржників від 18 травня 2021 року ТОВ «Вердикт капітал» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №491015107 від 22.11.2019 року в загальному розмірі 35392,18 грн., з яких: 2499,85 грн. - тіло кредиту, 9799,91 грн. - нараховані проценти за користування кредитом, 592,42 грн. грн. – пеня/штраф/неустойка. Загальна сума заборгованості в грн, без урахування пені/штрафу/неустойки – 34799,76 грн. 
10 січня 2023 року між ТОВ «Вердикт капітал», як клієнтом, та ТОВ «Коллект центр» як фактором, укладено договір факторингу № 10-01/23згідно з умовами якого клієнт відступив фактору права грошової вимоги за кредитним договором.
Згідно із п. 5.4. даного договору, з моменту відступлення (передачі) первісним кредитором новому кредитору прав вимоги, новий кредитор є таким, що замінив первісного кредитора у правовідносинах з боржниками, що існують на дату відступлення (передачі) прав вимоги та мають відношення до прав вимоги.
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, зокрема, новий кредитор має право здійснювати нарахування та стягнення процентів та/чи процентів, за прострочення виконання грошового зобов`язання (відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України) за договорами позики (кредитними договорами) (в тому числі за періоди, що передували відступленню прав вимоги, якщо такі нарахування не були здійснені первісним кредитором) за умови дотримання вимог чинного законодавства України, нарахування та стягнення штрафних санкцій за порушення боржниками грошових зобов`язань, нарахування будь-яких платежів і комісій, а також право вимагати у боржників відшкодування збитків, завданих неналежним виконанням грошових зобов?язань, відповідно до законодавства та умов договорів позики (кредитних договорів).
Відповідно до витягу з Реєстру боржників від 10 січня 2023 року ТОВ «Коллект центр» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №491015107 від 22.11.2019 в загальному розмірі 40650,00 грн. 
Із розрахунку заборгованості наданого ТОВ «Коллект Центр» вбачається, що розмір заборгованості ОСОБА_1 перед товариством станом на 03 жовтня 2024 року становить 40650,00 грн, з яких: 24999,85 грн. – заборгованість за тілом кредиту; 13986,18 грн. – заборгованість за відсотками, 592,42 – пеня, 186,98 грн. – 3% річних 884,57 грн. – інфляційні збитки.
Оскільки ОСОБА_1 не виконав свої зобов`язання за кредитним договором щодо повернення кредиту та сплати процентів, ТОВ «Коллект Центр», як новий кредитор, звернувся до суду з даними позовом про стягнення заборгованості.
Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
За змістом статей 205, 207 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно із ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Як вбачається із матеріалів справи, 22.11.2019 між Акціонерним товариством «Альфа-Банк» та позичальником ОСОБА_1 укладений кредитний договір шляхом підписання оферти на укладання угоди про надання кредиту №491015107, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у розмір 25931,10 грн., а позичальник зобов`язався повернути суму кредиту в строк до 25.11.2021 та сплатити проценти за користування кредитними коштами в розмірі 32%, за погодженим графіком платежів. 
Виконання АТ «Альфа банк» умов договору підтверджується меморіальним ордером № 3132555 від 25.11.2019 з якого вбачається, що АТ «Альфа-банк» (перейменовано на АТ «Сенс Банк») перераховано кошти ОСОБА_1 у розмірі 25931,10 грн із призначенням платежу - надання кредиту за кредитним договором №491015107 від 22.11.2019 р. 
З досліджених судом доказів встановлено, що між сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору.
Відповідно до ст. 512 ЦК України визначено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема пунктом 1 частини першої цієї статті передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
Відповідно до ч. 1 ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (ч. 1 ст. 519 ЦК України).
Таким чином, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав.
Відповідно до ст. 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06.02.2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.04.2009 року №231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі, права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі, шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.
Відповідно до ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Як встановлено судом, 17 травня 2021 року між АТ «Альфа-Банк», як клієнтом, та ТОВ «ФК «Флексіс» фактором, укладено договір факторингу № 2 згідно з умовами якого клієнт відступив фактору права грошової вимоги за кредитним договором №491015107.
18 травня 2021 року між ТОВ «ФК «Флексіс», як клієнтом, та ТОВ «Вердикт капітал`фактором, укладено договір факторингу № 18-05/21 згідно з умовами якого клієнт відступив фактору права грошової вимоги за кредитним договором №491015107.
10 січня 2023 року між ТОВ «Вердикт капітал» як клієнтом, та ТОВ «Коллект центр» фактором, укладено договір факторингу № 10-01/23згідно з умовами якого клієнт відступив фактору права грошової вимоги за кредитним договором №491015107.
Вказані договори факторингу є чинним, оскільки їх дійсність ніким не оспорено.
У свою чергу ОСОБА_1 не заперечує факт укладення кредитного договору та факт переходу права вимоги до ТОВ «Коллект центр».
Із розрахунку заборгованості наданого ТОВ «Коллект Центр» вбачається, що розмір заборгованості ОСОБА_1 перед товариством станом на 03 жовтня 2024 року становить 40650,00 грн, з яких: 24999,85 грн. – заборгованість за тілом кредиту; 13986,18 грн. – заборгованість за відсотками, 592,42 – пеня, 186,98 грн. – 3% річних 884,57 грн. – інфляційні збитки.
У справі про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором (постанова Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі №334/3056/15).
Перевіряючи розмір заборгованості, колегія суддів враховує подані сторною позивача виписки по особовим рахункам, які є первинними бухгалтерськими документами.
Так, згідно виписки по особовому рахунку відповідача за період з 22.11.2019 по 17.05.2021, сформовану 22.04.2024, вбачається про надання 25.11.2019 відповідачу суми кредиту в розмірі 25931,10 коп. 
Водночас, згідно виписки ціє ж виписки по особовому рахунку відповідача вбачається, що ОСОБА_1 28.12.2019 сплатив 1485,00 грн, які були розподілені наступним чином: 785,22 грн. – на погашенні тіла кредиту, 691,50 грн. – на погашення відсотків, 5,49 грн. – штраф, 2,79 – на погашення процентів. 02.03.2020 ОСОБА_1 сплатив знову 1485 грн, які були розподілені наступним чином: 146,03 грн. – на погашення тіла кредиту, 1338,97 грн. – на погашення відсотків. 
В подальшому позичальником ОСОБА_1 кредит з відсотками не погашався. 
Таким чином, станом на 17 травня 2021 року у відповідача існувала заборгованість в сумі 34799, 76 грн., з яких 24999,85 грн. – заборгованість за тілом кредиту та 9799,91 грн. відостки (за період 22.11.2019 по 17.05.2019). 
Саме за вказаною сумою заборгованості ТОВ «ФК «Флексіс» набув право вимоги згідно Договору факторингу №2 від 17.05.2019 року. 
Оскільки строк кредитування між сторонами був погоджений на 24 місяці, тобто до 25.11.2021 року, подальше нарахування відсотків за період з 18.05.2021 по 25.11.2021 року є таким, що грунтується на умовах договору.
Згідно розарухунку заборгованості, за вказаний період відповідачу нараховано 4186,27 грн. відсотків.
Таким чином, станом на час звернення до суду у відповідача існувала заборгованість в розмірі 38 986 грн. 03 коп, з яких 24999,85 грн. – за тілом кредиту, 13986,18 грн. – за відсотками.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про необгрунтованість заявленої до стягнення позивачем суми тіла кредиту та відсотків, оскільки відповідачем було сплачено 40712,13 грн., а загальна сума заборгованості, яка була нараховані станом на 17.05.2021 року становить – 35392,18 грн., а отже, відповідач вважається таким, що здійснив повернення всієї суми заборгованості, є помилковим.
Судом першої інстанції безпідставно врахував дебетові операції за 17.05.2021 (операції з перерозподілу банківських коштів резерву/продажу на субрахунки для погашення складових кредиту, як оплату боржником заборгованості по кредиту, а не списання у зв`язку із відступленням права вимоги ТОВ «ФК «Флексіс» на підставі Договором факторингу №2 від 17.05.2021, в той час, як така сума заборгованості особисто позичальником 17.05.2021 не вносилась.
Колегія суддів враховує, що розмір заборгованості за тілом кредиту та відсотками в загальній сумі 38986,03 грн. відповідачем не спростовано.
Згідно зі ст. 610 ЦК України, передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Відповідно до ч. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 дійсно порушено умови укладеного ним кредитного договору, в зв`язку з чим у нього виникла заборгованість за тілом кредиту та відсотками. 
У позові позивач також просить стягнути пеню та/або штраф в сумі 592,42 грн., яка існувала на час відступлення права вимоги 17.05.2021 року, інфляційні збитки - 884,57 грн. та 3% річних – 186,98 грн, нарахованих за період з 25.11.2021 по 23.02.2022 року. 
Разом з тим, суд звертає увагу, що відповідно до умов договору №491015107 від 22.11.2019 року нарахування пені не передбачено. Не було передбачено нарахування пені і Паспортом споживчого кредиту, підписаного відповідачем 22.11.2019 року перед укладенням договору. 
Водночас, згідно паспорту споживчого кредиту №491015107 від 22.11.2019 року передбачено нарахування штрафу за прострочення платежу від 1 до 4 днів – 100 грн, за прострочення, що триває 5 і більше днів - 300 грн. 
Відповідно до наявних у матеріалах справи виписок та розрахунку заборгованості вбачається прострочення відповідачем платежів, а тому первісним кредитором АТ «Альфа-Банк» правомірно здійснено нарахування штрафу за прострочення платежу. Розмір штрафу відповідачем не спростовано. 
Враховуючи погодження сторін щодо умов сплати штрафу за договором №491015107 від 22.11.2019, такий підлягає стягненню.
Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Оскільки станом на момент подачі позову розмір основного зобов`язання відповідачем не був погашений, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення трьох процентів річних та інфляційних збитків за вказаний вище період, що передбачено ст. 625 ЦК України.
За змістом позовних вимог до долучених до позовної заяви розрахунків, позивачем нарахування трьох відсотків річних проведено на залишок заборгованості за тілом кредиту 24999,85 грн. за період з дня закінчення дії договору (25.11.2021) по 23 лютого 2022 року (до початку введення в Україні воєнного стану).
Аналізуючи вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» підлягає задоволенню. Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 02 червня 2025 року необхідно скасувати з ухваленням нового судового рішення про стягнення із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» заборгованості за кредитним договором №491015107 від 22.11.2019 року в розмірі 40650,00 грн, з яких 24999,85 грн. – заборгованість за тілом кредиту; 13986,18 грн. – заборгованість за відсотками, 592,42 – штраф, 186,98 грн. – 3% річних 884,57 грн. – інфляційні збитки.
Згідно із частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог - частина 2 статті 141 ЦПК України.
Таким чином, понесені позивачем та документально підтвердженні судові витрати (судовий збір) за подання позовної заяви та апеляційної скарги, що складає розмір 5329,20 грн (2422,40 грн + 2906,88 грн) необхідно покласти на відповідача ОСОБА_1 . 
Із наданих та досліджених доказів на підтвердження витрат, понесених на оплату професійної правничої допомоги у суді першої інстанції, колегією суддів апеляційного суду встановлено, що стороною позивача дотримано визначений процесуальним законом порядок, а саме заявлено клопотання про відшкодування судових витрат у встановлений процесуальним законом строк та додані підтверджуючі документи.
З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивач ТОВ «Коллект центр» надав суду такі докази: Договір №01-07/2024 про надання правової допомоги від 01 липня 2024 року, укладений між Адвокатським об`єднанням "Лігал Ассістанс" в особі керуючого партнера Бурдюг Т.В. та позивачем (клієнт); витяг з Акту №2 про надання юридичної допомоги від 02.10.2024, заявка на надання юридичної допомоги №226 від 14.08.2024.
Пунктом 1.1. Договору №01-07/2024 про надання правової допомоги від 01.07.2024 року визначено, що клієнт доручає, а адвокатське об`єднання приймає на себе зобов`язання надавати правову допомогу в обсязі та на умовах передбачених цим Договором.
В пункті 2.1-2.1.7 Договору №01-07/2024 про надання правової допомоги від 01.07.2024 зазначено, що адвокатське об`єднання на підставі звернення клієнта, яке оформлено у формі заявки на надання юридичної допомоги, приймає на себе зобов`язання з надання: підготовка клопотань, заяв, скарг, запитів, заперечень,; аналіз діючого законодавства та судової практики, представляє інтереси клієнта у судах.
В Акті №2 про надання юридичної допомоги від 02.10.2024 р. зазначено про такі надані послуги: 1) надання усної консультації з вивченням документів (4000 грн.); 2) складання позовної заяви для подачі до суду (9 000 грн.). 
Загальна вартість таких послуг оцінена в сумі 13 000,00 грн, яку сторона позивача просить стягнути з відповідача.
Визначаючи розмір витрат на професійну правничу допомогута, розподіляючи вказані витрати між сторонами у справі, колегією суддів апеляційного суду враховується, що суд, вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, зобов`язаний врахувати подані стороною у строк, визначений частиною восьмою статті 141 ЦПК України, докази, надати їм належну оцінку і лише після цього прийняти відповідне судове рішення з цього питання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15).
Аналізуючи реальність (дійсність та необхідність), а також обґрунтованість розміру витрат на правничу допомогу, надану позивачу на стадії розгляду справи в суді першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Таким чином, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
При цьому витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137, частина восьма статті 141 ЦПК України).
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, додатковій постанові Верховного Суду від 28 травня 2021 року у справі № 727/463/19, постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 рокуу справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, від 02 червня 2022 року у справі № 15/8/203/20.
Частиною 4 статті 137 ЦПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 
Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/WestAllianceLimited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) зауважила, що суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
Тобто, у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката, суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині четвертій статті 137 ЦПК України.
Оцінюючи подані позивачем докази на підтвердження понесених ним витрат в суді першої інстанції, колегією суддів апеляційного суду встановлено, що зазначені позивачем витрати на правничу допомога адвоката, які включають послуги: надання усної консультації з вивченням документів (3000,00 грн); 2) складання позовної заяви (9000,00 грн) мають організаційний характерта та зводяться до єдиної дії - формування правової позиції позивача та є складовими підготовки позовної заяви і за своєю суттю не можуть бути віднесені до правової допомоги, як окремі послуги.
За таких обставин, надавши оцінку доказам щодо понесених витрат позивачем на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції, врахувавши складність справи, суть спору, характер послуг, кількості судових засідань, а також необхідність дотримання критерію розумності та справедливості, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що співмірним, розумним та необхідним у межах розгляду цієї справи у суді першої інстанції є розмір судових витрат на професійну правничу допомогу 4 000,00 грн. У стягненні інших витрат на професійну правничу допомогу необхідно відмовити.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -
ухвалив:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» задовольнити частково.
Заочне рішення Личаківського районного суду м. Львова від 02 червня 2025 року скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_1 задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» заборгованість за угодою про надання кредиту №491015107 від 22.11.2019 року в розмірі 40 650 (сорок тисяч шістсот п`ятдесят) гривень 00 копійок.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» 5329 (п`ять тисяч триста двадцять дев`ять) гривень 20 копійок судового збору.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» 4000 (чотири тисячі) гривень 00 копійок витрат на правову допомогу.
У задоволенніт решти вимог відмовити. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 18 листопада 2025 року.

Головуючий                 А.В. Ніткевич

Судді:                                                                С.М. Бойко

               С.М. Копняк