ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                  
 
25 вересня 2025 року
м. Київ
 
справа № 487/5185/23
провадження № 61-18451св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М.,
 
учасники справи:
заявник - Миколаївська міська рада,
зінтересована особа - Третя миколаївська державна нотаріальна контора Миколаївської області, 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Миколаївської міської ради на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 вересня 2023 року у складі судді Лагоди А. А. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 05 грудня 2023 року у складі колегії суддів Яворської Ж. М., Базовкіної Т. М., Царюк Л. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст вимог заяви 
 
У серпні 2023 року Миколаївська міська рада звернулася до суду із заявою
про визнання спадщини відумерлою, заінтересована особа - Третя миколаївська державна нотаріальна контора Миколаївської області.
Заяву мотивовано тим, що Миколаївській міській раді стало відомо, що 
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
Відповідно до інформації Управління комунального майна Миколаївської міської ради двокімнатна квартира 
АДРЕСА_1 була приватизована 15 квітня 1993 року ОСОБА_2 та 
ОСОБА_3 . 
 
Комунальне підприємство «Миколаївське бюро технічної інвентаризації» підтвердило, що ця квартира зареєстрована за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло, посвідченого Миколаївською міською службою приватизації державного житлового фонду від 30 квітня 1993 року, та свідоцтва про право на спадщину за законом від 22 листопада 1994 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої миколаївської державної нотаріальної контори Яновською С. А., після смерті ОСОБА_3 .
 
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 померла.
 
Відповідно до довідки форми «А» з 06 вересня 2005 року у квартирі 
АДРЕСА_1 був зареєстрований померлий ОСОБА_1 -  син померлої ОСОБА_2 . 
 
Заявник вказував, що єдиним фактичним власником квартири 
АДРЕСА_1 був ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Посилаючись на те, що з часу відкриття спадщини після смерті ОСОБА_1 минуло більше одного року, однак ніхто зі спадкоємців за законом та за заповітом спадщину не прийняв, Миколаївська міська рада просила суд визнати квартиру АДРЕСА_1 відумерлою спадщиною та передати територіальній громаді м. Миколаєва в особі Миколаївської міської ради.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Заводський районний суд м. Миколаєва рішенням від 09 вересня 2023 року 
у задоволенні заяви Миколаївської міської ради відмовив.
 
Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції керувався тим, що з наданих до суду документів не вбачається, що померлий ОСОБА_1 був або є власником квартири АДРЕСА_1 . Натомість єдиною особою, яка має зареєстроване право власності на спірну квартиру, є ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 та доказів протилежного заявником не надано.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, Миколаївська міська рада оскаржила його в апеляційному порядку.
 
Миколаївський апеляційний суд постановою від 05 грудня 2023 року апеляційну скаргу Миколаївської міської ради задовольнив частково.
 
Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 вересня 2023 року скасував.
 
Заяву Миколаївської міської ради, заінтересована особа - Третя миколаївська державна нотаріальна контора Миколаївської області, про визнання спадщини відумерлою, залишив без розгляду. Роз`яснив Миколаївській міській раді, що вона має право на звернення до суду в порядку позовного провадження для вирішення вказаного спору.
 
Постанову суду апеляційної інстанції обґрунтовано тим, що на момент звернення Миколаївської міської ради до суду із заявою про визнання спадщини відумерлою, за заявою ОСОБА_4 , яка є спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_1 , приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Нікою Н. В. була заведена спадкова справа та відповідні відомості внесені до спадкового реєстру. Таким чином, апеляційний суд, встановивши наявність спору про право під час розгляду справи в порядку окремого провадження, який повинен вирішуватися в порядку позовного провадження, дійшов висновку про залишення заяви без розгляду.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
21 грудня 2023 року Миколаївська міська рада засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 вересня 2023 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 05 грудня 2023 року в цій справі, у якій заявник, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 вересня 2023 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 05 грудня 2023 року і ухвалити нове рішення про задоволення заяви.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
У касаційній скарзі Миколаївська міська рада посилається на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема, зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статті 1277 ЦК України, яка полягає у обов`язковості/ необов`язковості отримання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину 
за законом або за заповітом для визнання особи такою, що прийняла спадщину, 
як передумови для відмови у задоволення заяви органу місцевого самоврядування про визнання спадщини відумерлої.
 
Вказує, що суди залишили поза увагою ту обставину, що після смерті ОСОБА_1 ніхто із спадкоємців за законом та за заповітом не прийняв спадщину (не отримав свідоцтво про право на спадщину). Крім того, суди не врахували, що після відкриття спадщини минуло більше одного року, а тому, на переконання заявника, спадщина є відумерлою та має бути передана Миколаївській міській раді. 
 
Провадження у суді касаційної інстанції
 
Верховний Суд ухвалою від 15 січня 2024 року відкрив касаційне провадження  у справі за поданою касаційною скаргою, витребував справу із суду першої інстанції, надав строк на надання відзиву на касаційну скаргу.
 
Підставою відкриття касаційного провадження є пункт 3 частини другої статті 
389 ЦПК України.
 
У лютому 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Інший учасник справи не скористався правом на подання відзиву на касаційну скаргу.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 30 квітня 1993 року належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а. с. 4, 10).
 
ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 помер. 
Спадщину після смерті ОСОБА_3 прийняла його дружина ОСОБА_2 , про що їй державним нотаріусом Третьої миколаївської державної нотаріальної контори Яновською С. А. 22 листопада 1994 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом, яке зареєстроване в реєстрі за № 1-4486 ( а. с. 6).
 
Відповідно до картки прописки в квартирі АДРЕСА_1 з 10 грудня 1985 року була зареєстрована 
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та з 06 вересня 2005 року її син - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 7, зворот).
 
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 померла.
 
На запит суду першої інстанції Третя миколаївська державна нотаріальна контора Миколаївської області 25 серпня 2023 року повідомила про відсутність спадкової справи після смерті ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , і на день смерті був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .
 
Під час підготовки справи до судового розгляду Миколаївський апеляційний суд ухвалою від 29 листопада 2023 року витребував у приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу (далі - приватний нотаріус) Ніки Н. В. належним чином завірену копію спадкової справи, заведеної після смерті                 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 .
 
На запит апеляційного суду повідомлено, що як вбачається із спадкової справи                             № 44/2015, заведеної 17 листопада 2015 року до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 , на випадок своєї смерті вона 13 лютого 2003 року склала заповіт, яким все належне їй на день смерті майно заповідала в рівних частках синові ОСОБА_1 та онуці ОСОБА_4 .
 
Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина на належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .
 
Із заявами про прийняття спадщини в порядку спадкування за заповітом 
до приватного нотаріуса Ніки Н. В. 17 листопада 2015 року звернулися син ОСОБА_1 та онука ОСОБА_4 та була заведена спадкова справа. Інформація щодо відкриття спадщини щодо майна спадкодавця ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , внесена приватним нотаріусом до спадкового реєстру 17 листопада 2015 року                              (а. с. 84-98).
Свідоцтва про право на спадщину за заповітом спадкоємці не отримали.
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_1 .
 
Після його смерті відкрилася спадщина на належну йому частку у спірній квартирі.                    Із заявою про прийняття спадщини після його смерті ІНФОРМАЦІЯ_7 
до приватного нотаріуса звернулася дочка ОСОБА_4 . Дружина ОСОБА_5 
від прийняття спадщини відмовилася на користь дочки.
 
Приватним нотаріусом Нікою Н. В. була заведена спадкова справа № 26/2017 та                      23 червня 2017 року внесена інформація до спадкового реєстру про відкриття спадщини щодо майна спадкодавця ОСОБА_1 . Спадкоємцем ОСОБА_4                            16 листопада 2017 року отримано свідоцтво про право на спадщину за законом на грошові внески з відповідними відсотками та нарахованою компенсацією                          (а. с. 102-118).
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
За положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
 
Згідно з частинами першою, другою, сьомою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку наказного провадження; позовного провадження (загального або спрощеного); окремого провадження. Окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
 
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
 
За пунктом 8 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про визнання спадщини відумерлою.
 
Згідно із статтею 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом 
і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, 
а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходженням основної частини рухомого майна зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.
 
У разі якщо на об`єкті нерухомого майна на момент відкриття спадщини знаходиться рухоме майно, що входить до складу спадщини, таке рухоме майно переходить 
у власність територіальної громади, якій передано нерухоме майно.
 
Заява про визнання спадщини відумерлою може також бути подана кредитором спадкодавця, а якщо до складу спадщини входять земельні ділянки сільськогосподарського призначення - власниками або користувачами суміжних земельних ділянок. У такому разі суд залучає до розгляду справи органи місцевого самоврядування за місцезнаходженням нерухомого майна, що входить до складу спадщини.
 
Особи, які мають право або зобов`язані подати заяву про визнання спадщини відумерлою, мають право на одержання із Спадкового реєстру інформації про заведену спадкову справу та видане свідоцтво про право на спадщину. 
 
Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини.
Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходженням основної частини рухомого майна.
 
Частиною шостою статті 294 ЦПК України встановлено, що якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується 
в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.
 
Статтею 338 ЦПК України передбачено, що суд, встановивши, що спадкоємці за заповітом і за законом відсутні або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді відповідно до закону.
 
Суди мають встановлювати, між ким існує спір, хто є спадкоємцем у порядку, передбаченому спадковим правом (норми ЦК України), який би оспорював право заявника на прийняття спадщини, оскільки існування спору про право повинно бути реальним, а не гіпотетичним (постанови Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 520/19532/19, провадження № 61-13709св20; від 15 листопада 2021 року               у справі № 554/10125/20, провадження № 61-12758св21; від 03 серпня 2022 року                        у справі № 759/12740/21, провадження № 61-126св22; від 29 січня 2025 року  у справі  № 646/5897/24, провадження № 61-15521св24).
 
Під спором про право в справах окремого провадження розуміється конфлікт інтересів заявника та хоча б однієї із заінтересованих осіб внаслідок заперечення такої особи проти задоволення заяви про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів або неоспорюваних прав, а також можливість виникнення, зміни або припинення прав та обов`язків у третіх осіб внаслідок задоволення відповідної заяви (постанови Верховного Суду від 31 травня 2022 року у справі № 2-о-59/2009, (провадження № 61-20392св21), від 15 січня 2025 року у справі № 205/3998/22 (провадження № 61-2346св24)).
 
У цій справі Миколаївська міська рада, звертаючись до суду із заявою, просила визнати квартиру АДРЕСА_1 відумерлою спадщиною та передати територіальній громаді м. Миколаєва в особі Миколаївської міської ради, посилаючись на те, що з часу відкриття спадщини після смерті                     ОСОБА_1 минуло більше року, однак ніхто зі спадкоємців за законом та за заповітом спадщину не прийняв.
 
Суд апеляційної інстанції встановив, що після смерті  ІНФОРМАЦІЯ_1                     ОСОБА_1 відкрилася спадщина на належну йому частку у квартирі АДРЕСА_1 . 
 
Із заявою про прийняття спадщини після його смерті ІНФОРМАЦІЯ_7 
до приватного нотаріуса Ніки Н. В звернулася дочка ОСОБА_4 . Дружина померлого ОСОБА_5 від прийняття спадщини відмовилася на користь дочки.
 
Приватним нотаріусом Нікою Н. В. була заведена спадкова справа № 26/2017 
та 23 червня 2017 року внесена інформація до спадкового реєстру про відкриття спадщини щодо майна спадкодавця ОСОБА_1 . Спадкоємцем ОСОБА_4 
16 листопада 2017 року отримано свідоцтво про право на спадщину за законом 
на грошові внески з відповідними відсотками та нарахованою компенсацією                               (а. с. 102-118).
 
Згідно із статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
 
Відповідно до частин першої, другої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
 
Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 ЦК України).
 
Стаття 1261 ЦК України передбачає, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
 
За частиною першою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. 
 
Згідно з частинами першою, другою, п`ятою статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини. 
 
Відповідно до статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.
 
Згідно з частинами першою, третьою статті 1298 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. До закінчення строку на прийняття спадщини нотаріус може видати спадкоємцеві дозвіл на одержання частини вкладу спадкодавця у банку (фінансовій установі), якщо це викликано обставинами, які мають істотне значення.
 
У постанові Верховного Суду від 05 червня 2024 року у справі № 759/9359/22 (провадження № 61-3882св23) зазначено, що право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав із спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
 
У постанові від 22 березня 2023 року у справі № 463/6829/21 (провадження                                 № 61-12264св22) Верховний Суд дійшов висновку, що спадкоємець, який у встановленому порядку прийняв спадщину, є її власником із часу її відкриття, а документом на підтвердження права на спадкове майно є свідоцтво про право на спадщину, отримане в установленому законом порядку. Відсутність реєстрації  права власності відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування чи володіння належним їй на праві власності майном».
 
За таких обставин суд апеляційної інстанції, встановивши що після смерті  ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 його дочка ОСОБА_4 в межах шестимісячного строку звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті батька,
у зв`язку з чим була заведена спадкова справа № 26/2017 та 23 червня 2017 року внесена інформація до спадкового реєстру, отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на грошові внески з відповідними відсотками та нарахованою компенсацією, дійшов обґрунтованого висновку про залишення заяви про визнання спадщини відумерлою без розгляду, оскільки під час розгляду справи в порядку окремого провадження встановлено наявність спору про право, який підлягає вирішенню у порядку позовного провадження.
 
Апеляційний суд належним чином дослідив зібрані у справі докази, правильно встановив можливість припинення права спадкоємця на об`єкт спадкування внаслідок задоволення відповідної заяви, та роз`яснив Миколаївській міській раді їх право на звернення до суду з позовною заявою у загальному порядку. 
 
Доводи Миколаївської міської ради про те, що після смерті ОСОБА_1 ніхто 
не прийняв спадщину, спростовуються встановленими у справі обставинами 
та не знайшли свого підтвердження під час касаційного перегляду справи. 
 
Крім того, колегія суддів не вбачає підстав для формування висновку Верховного Суду щодо застосування статті 1277 ЦК України в контексті впливу відсутності свідоцтва про право на спадщину на можливість визнання органом місцевого самоврядування спадщини відумерлою. За обставин, встановлених у цій справі, після смерті 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 його дочка ОСОБА_4 в межах шестимісячного строку прийняла спадщину, звернувшись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька, тобто у цій справі встановлено, що спадщину прийнято 
у передбаченому законом порядку. Водночас стаття 1277 ЦК України визначає можливість визнання спадщини відумерлою лише у разі відсутності спадкоємців 
за заповітом та за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття.
 
Інші доводи касаційної скарги висновки апеляційного суду не спростовують, значною мірою зводяться до встановлення протилежних зазначеному обставин та переоцінки доказів.
 
Водночас встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження  № 14-446цс18). 
 
У справі, що розглядається, надано відповідь на всі істотні питання, що виникли під час кваліфікації спірних відносин. Наявність у заявників іншої точки зору на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості прийнятого судом апеляційної інстанції рішення та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття іншого рішення - на користь заявника.
 
Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони, хоча  пункт 1 статті 6 і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну  відповідь  на  кожний  аргумент (рішення у справі «RUIZ TORIYA v. SPAINE» від 09 грудня 
1994 року, заява № 18390/91, § 29). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «HIRVISAARI v. FINLAND» від 27 вересня 2001 року, заява № 49684/99, § 2).
 
Враховуючи вимоги статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції, у Верховного Суду відсутні підстави для перегляду оскаржених судових рішень. Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом не встановлено. 
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення від 21 жовтня 2010 року у справі «DIYA 97 v. UKRAINE», заява № 19164/04, пункт 47).
 
За таких обставин касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова апеляційного суду - без змін.
 
Виходячи з меж касаційного оскарження і тих обставин, що колегія суддів дійшла висновку про правильність висновків суду апеляційної інстанції про скасування рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 вересня 2023 року та залишення заяви Миколаївської міської ради без розгляду у зв`язку з наявністю спору про право, тому у суду касаційної інстанції відсутні підстави для перегляду рішення суду першої інстанції.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Суд апеляційної інстанціївідповідно до вимог статті 367 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді.
 
Доводи касаційної скарги про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та не дають підстав для скасування оскарженої постанови.
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).
 
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції без змін, оскільки підстави для скасування оскаржуваного судового рішення відсутні.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки у задоволенні касаційної скарги, на думку колегії суддів, слід відмовити, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу Миколаївської міської ради залишити без задоволення.
Постанову Миколаївського апеляційного суду від 05 грудня 2023 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді 	В. В. Сердюк   	
 	С. О. Карпенко  	
 	І. М. Фаловська