П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
22 жовтня 2025 року                                                                                              м. Київ
 
Справа № 752/8044/24
Провадження № 22-ц/824/7942/2025
 
Резолютивна частина постанови оголошена 22 жовтня 2025 року
            Повний текст постанови складено 23 жовтня 2025 року
 
Київський апеляційний  суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
                        судді-доповідача  Стрижеуса А.М., 
                        суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.
                        секретаря: Желепи В.В.
 
сторони:         позивач                                  ОСОБА_1 
відповідач                             Товариство з обмеженою відповідальністю «Лев Девелопмент Кепітал»
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Лев Девелопмент Кепітал» адвоката Жук Ростислава Стефановича та представником ОСОБА_1 адвоката Кіндрась Катерини Вікторівни на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 30 грудня 2024 року, ухваленого у складі судді Плахотнюк К.Г., -      
 
В С Т А Н О В И В:
 
У квітні 2024 року позивач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Пилипак Я.С., звернувся до суду з позовом до ТОВ «Лев Девелопмент Кепітал» про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних. 
Позов мотивовано тим, що постановою Київського апеляційного суду від 08.02.2024 року у справі № 752/17426/22 (провадження № 22-ц/824/1606/2024) позовні вимоги позивача задоволено повністю: стягнуто з відповідача 1 335 872,50 грн основного боргу, інфляційних в сумі 33 396,81 грн, 3% річних в сумі 5 929,08 грн, судовий збір у розмірі 33 036 грн.
Суд апеляційної інстанції встановив виникнення у відповідача обов`язку повернути грошові кошти в розмірі 1 335 872,50 грн до 23.09.2022 року. Зазначає, що з 24.09.2022 року розпочалося прострочення грошового зобов`язання відповідача.
Відповідач лише 13.03.2024 року виконав зобов`язання по поверненню коштів згідно з постановою шляхом перерахування грошових коштів на рахунок позивача.
За весь період прострочення повернення грошових коштів (з 24.09.2022 по 12.03.2024 р.) загальна сума інфляційних втрат становить 133 453,73 грн, 3% річних - 58 829,97 грн. Частину інфляційних втрат та 3% річних - 33 396,81 грн та 5929,08 грн відповідно відповідач сплатив 13.03.2024 року, отже до сплати відповідачем залишаються інфляційні втрати у розмірі 100 056,92 грн та 3% річних - 52 900,89 грн, а разом - 152 957,81 грн.
22.04.2024 року ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва відкрито провадження у справі; призначено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін; сторонам встановлено строки для подання заяв по суті справи.
05.12.2024 року до суду надійшли письмові пояснення відповідача, в яких ТОВ «Лев Девелопмент Кепітал» позовні вимоги ОСОБА_1 не визнає, просить відмовити в їх задоволенні. Відповідач стверджує, що у нього виник обов`язок сплати на користь позивача 1 335 872 гривні з моменту ухвалення судового рішення Київським апеляційним судом - 08 лютого 2024 року. Зазначене рішення товариством було виконане добровільно 12 березня 2024 року.
Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 22 квітня 2024 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
Рішенням Голосіївського районного суду Київської області від 30 грудня 2024 рокупозовні вимоги ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лев Девелопмент Кепітал» про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних, задовольнити.
Стягнуто з ТОВ «Лев Девелопмент Кепітал» на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати в сумі 100 056,92 грн, 3% річних в сумі 52900,89 грн, судовий збір у розмірі 1530 грн, та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 19500 грн, що становить належну до стягнення суму у розмірі 173 987 (сто сімдесят три тисячі дев`ятсот вісімдесят сім) гривень 80 копійок.
 Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач правомірно скористався своїм правом стягнути з відповідача втрати від інфляції та 3% річних з підстав порушення строку повернення 1 335 872, 50 грн. за весь період, а саме з моменту настання строку повернення грошових коштів, а саме з 24.09.2022 року і по час фактичного їх перерахування на виконання судового рішення, а саме по 12.03.2024 року включно за мінусом вже стягнутих постановою Київського апеляційного суду від 08.02.2024 року витрат від інфляції в розмірі 33 396, 81 грн. та 3% вічних у розмірі 5 929, 08 грн. що були нараховані за період з 24.09.2022 року і по грудень 2022 року включно.
Ухвалою Голосіївського районного суду від 03 лютого 2025 року виправлено описку у вступній частині рішення від 10 грудня 2024 року у справі №752/8044/24 за позовом   ОСОБА_1 до ТОВ «Лев Девелопмент Кепітал» про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних.
Вказати у вступній частині рішення правильну дату його ухвалення «30 грудня 2024 року».
Вказати в резолютивній частині рішення розмір витрат на професійну правничу допомогу 4 500, 00 грн., виклавши другий абзац резолютивної частини наступного змісту:
стягнуто з ТОВ «Лев Девелопмент Кепітал» на користь ОСОБА_2 інфляційні втрати в сумі 100 056,92 грн, 3% річних в сумі 52900,89 грн, судовий збір у розмірі 1530 грн, та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4 500, 00 грн, що становить належну до стягнення суму у розмірі 158 987 (сто п`ятдесят вісім тисяч дев`ятсот вісімдесят сім) гривень 81 копійку.
 Не погоджуючись з рішенням суду, представник ТОВ «Лев Девелопмент Кепітал» - адвокат Жук Р.Ф. подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволені позову відмовити, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухваленим при неправильній оцінці доказів, наявних у матеріалах справи і як наслідок неправильних висновків суду, що в сукупності призвело до неправильного застосування норм матеріального права при порушенні норм процесуального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судове засідання на 30 грудня 2024 року призначені не були, відповідача належним чином  про дату та час судового засідання повідомлено не було.
Також, вказує, що у рішенні Голосіївського районного суду зазначено дату виготовлення 10 грудня 2024 року, після чого Голосіївським районним судом було постановлено ухвалу про виправлення описки у даті судового рішення та в резолютивній частині судового рішення та змінили зміст судового рішення, не маючи на це належних підстав.
Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Кіндрась К.В. подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду в частині задоволення витрат на правничу допомогу у розмірі 4 500,00 грн скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення яким стягнути витрати на правничу допомогу в суді першої інстанції в розмірі 19 500,00 грн.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції під час проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення не було проголошено про часткове задоволення позовних вимог та вказано суму 19 500, 00 грн, а в ухвалі Голосіївського районного суду від 03 лютого 2025 року про виправлення описки зазначено, що стягненню підлягає сума 4 500, 00 грн.
07 квітня 2025 року на адресу Київського апеляційного суду від представника ОСОБА_1 - адвоката Кіндрась К.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу ТОВ «Лев Девелопмент Кепітал», в якому вона просила апеляційну скаргу залишити без задоволення в частині задоволення основних позовних вимог.
В судовому засіданні в режимі відеоконферензв`язку представник ТОВ Лев Девелопмент Кепітал» адвокат Жук Р.С. підтримав доводи апеляційної скарги ТОВ «Лев Девелопмент Кепітал» та заперечував проти доводів апеляційної скарги представника ОСОБА_1 адвоката Кіндрась К.В.
Представник ОСОБА_1 адвокат Кіндрась К.В. підтримала доводи своєї апеляційної скарги та заперечувала проти доводів апеляційної скарги ТОВ «Лев Девелопмент Кепітал».
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу адвокатом Кіндрась К,В., колегія суддів дійшла наступних висновків.
Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Судом встановлено, що 15.11.2021 між ОСОБА_1 та ТОВ «Лев Девелопмент Капітал» був укладений попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна № СН-2/9-80.
На виконання умов договору позивач сплатив ціну об`єкту нерухомості по договору в розмірі 1 335 872,50 грн, що відповідає повній вартості об`єкта нерухомості та наведеній формулі у п. 2.1.4 договору, а саме: 1 020 000,00 грн, що підтверджується квитанцією № 201520041 від 15.11.2021, 315872,50 грн, що підтверджується квитанцією № 202220033 від 22.11.2021.
Своєчасність та повнота виконаного обов`язку по сплаті авансового платежу у повному обсязі позивачем за договором підтверджується також довідкою вих. № СН-2/9-80 від 23.11.2021, виданою відповідачем позивачу.
Однак, позивач 18.09.2022 надіслав на електронну адресу відповідача повідомлення про розірвання попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна № СН-2/9-80 від 15.11.2021 з вимогою повернути грошові кошти. При цьому, в якості обґрунтування зазначив, що в Україні введений воєнний стан відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 (зі змінами та доповненнями).
Відповідно до умов договору вимога позивача про розірвання попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна № СН-2/9-80 від 15.11.2021 року та необхідність повернення грошових коштів мала бути виконана ТОВ «Лев Девелопмент Кепітал» до 23.09.2022 року.
Однак, 30.09.2022 відповідач надав відповідь № 30/09/22, в якій проінформував про неможливість розірвати договір в односторонньому порядку та повернути авансовий платіж з огляду на те, що ОСОБА_1 не направив на адресу відповідача повідомлення про настання форс-мажорних обставин разом із підтверджуючими такі обставини документами. Позивач вважав, що його право на повернення авансового платежу за договором було порушено і звернувся до суду.
За результатами розгляду апеляційної скарги постановою Київського апеляційного суду від 08.02.2024 року у справі № 752/17426/22 (провадження № 22-ц/824/1606/2024) рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 21 вересня 2023 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено повністю: стягнуто з ТОВ «Лев Девелопмент Кепітал» 1 335 872,50 грн основного боргу, інфляційних втрат у сумі 33 396,81 грн, 3% річних в сумі 5 929,08 грн, судовий збір у розмірі 33 036 грн.
Частиною 4 статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Так, судом апеляційної інстанції за результатами апеляційного розгляду скарги на рішення суду від 21.09.2023 року за позовними вимогами ОСОБА_1 до ТОВ «Лев Девелопмент Кепітал» про стягнення грошових коштів, встановлено, що вимога позивача про повернення йому 1 335 872, 50 гривень мала б бути виконана ТОВ «Лев Девелопмент Кепітал» до 23.09.2022 року включно. З моменту виникнення прострочення до часу подання позову до суду сукупний індекс інфляції склав 102,5%. За таких умов, враховуючи суму основного боргу у розмірі 1 335 872, 50 грн. сума інфляційних втрат склала 33 396, 81 грн., а 3% річних за вказаний період склало 5 929, 08 грн., вказані суми були стягнуті з відповідача на користь позивача.
Відповідно до банківської виписки Монобанку (АТ «Універсал Банк») від 04.04.2024 року, зазначене судове рішення було виконане Товариством 13.03.2024 року (т.1 а.с. 9).
У відповідності до ст.625 ЦК України позивач просить стягнути з ТОВ «Лев Девелопмент Кепітал» штрафні санкції за весь період прострочення повернення грошових коштів, тобто з 24.09.2022 року по 12.03.2024 року, за вирахуванням процентів річних та інфляційних втрат, які вже сплачені відповідачем, а саме: 52 900,89 грн - 3% річних, 100 056,92 грн - інфляційну складову боргу, а разом - 152 957,81 грн.
Також встановлено, що ТОВ «Лев Девелопмент Кепітал» в односторонньому порядку відмовилося від виконання зобов`язання, що не відповідало загальним засадам зобов`язального права.
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення в повній мірі не відповідає.
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права вказують на наявність підстав для обов`язкового скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі статтею 211 ЦПК України розгляд судом цивільної справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.
Порядок виклику та вручення судових повісток визначено у статтях 128, 130 ЦПК України.
Частиною другою статті 128 ЦПК України передбачено, що суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою.
Згідно з частиною п`ятою вказаної статті судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.
Відповідно до частини шостої статті 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.
Відповідно до положень пункту 1 частини другої статті 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи у разі неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
У пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
30 грудня 2024 року Голосіївський районний суд м. Києва розглянув справу за відсутності як позивача так і відповідача
Київський апеляційний суд зазначає, що згідно правил пункту 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Відповідно до матеріалів справи судове засідання було призначене 10 грудня 2025 року о 14 год. 00 хв.
Разом з тим, відповідно до довідки помічника судді Давиденко С.Р. справа не розглядалась у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді.
Згідно довідки від 30 грудня 2024 року яку було складено секретарем судового засідання Давиденко С.Р. справу № 752/8044/24 було розглянуто за відсутністю учасників справи. 
Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази того, що справу було призначено саме на 30 грудня 2024 року.
Також, у матеріалах вказаної справи відсутні відомості про належне повідомлення учасників справи відповідача, позивача а також їх представників, жодних судових повістко або відомостей про їх направлення чи вручення в матеріалах справи відсутні.
Отже враховуючи викладене колегія судів дійшла до висновку, що матеріали справи не містять доказів про належне повідомлення учасників справи позивача, відповідача та їх представників про розгляд справи.
Таким чином, Київський апеляційний суд дійшов висновку про те, що правила пункту 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України за обставин цієї справи у даному випадку не можливо застосувати, оскільки зазначення позивачем адреси відповідача яка, за твердженням позивача там не проживає тривалий час, і здійснення судом відправки всієї кореспонденції на неї, не буде відповідати принципу змагальності цивільного судочинства та рівності сторін, що в свою чергу не відповідатиме критеріям статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
За таких обставин, слід дійти висновку про відсутність належних та допустимих доказів обізнаності учасників справи про розгляд справи Голосіївським районним судом м. Києва.
У апеляційній скарзі заявник указує на неналежне його повідомлення про розгляд справи судом першої інстанції, що позбавило його права на належний судовий захист та надання пояснень щодо фактичних обставин справи.
За таких обставин доводи апеляційної скарги про неналежне повідомлення про розгляд справи в суді першої інстанції є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження.
Однією з основних гарантій права сторони на судовий захист є  забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (стаття 129 Конституції України).
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року, таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.  
У зв`язку із цим, розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.
Зокрема, у пункті 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін ? одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Таким чином, неналежне повідомлення учасника справи про час та місце розгляду справи в суді першої інстанції є порушенням вимоги статті 6 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод про доступ до правосуддя.
Пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Враховуючи вимоги пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України та доводи апеляційної скарги щодо неналежного повідомлення заявника про час та місце проведення судового засідання в суді першої інстанції, колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку про наявність підстав для обов`язкового скасування рішення суду першої інстанції, оскільки справу розглянуто за відсутності учасників справи, які належним чином не повідомлені про час і місце судового засідання, і він обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
 
Щодо суті заявлених позовних вимог
 
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання.
Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання згідно з частиною другою статті 625 ЦК України, є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.
За змістом правового висновку Великої Палати Верховного Суду, висловленого у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження№ 14-318цс18) в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постановах від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591 цс 18), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79 гс 19) вказувала про те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.
У постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254 цс 19) Велика Палата Верховного Суду дійшла правового висновку про те, що аналіз змісту норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).
Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
Оскільки постановою Київського апеляційного суду від 08.02.2024 року у справі                        № 752/17426/22 (провадження № 22-ц/824/1606/2024) позовні вимоги позивача задоволено повністю: стягнуто з відповідача 1 335 872,50 грн основного боргу, інфляційних в сумі 33 396,81 грн, 3% річних в сумі 5 929,08 грн, судовий збір у розмірі 33 036 грн, заборгованість за кредитним договором визначена у повному обсязі, то кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до положень частини другої статті 625 ЦК України.
Аналогічні за змістом правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13 (провадження № 14-154 цс 18) та постановах Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 760/13528/20 (провадження № 61-7326 св 22), від 20 вересня 2023 року у справі № 462/5025/20 (провадження № 61-11608 св 22).
Таким чином апеляційний суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню, оскільки відповідачем не було виконано зобов`язання перед позивачем яке було передбачено договором а тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню інфляційні втрати та 3 відсотки річних.
 
Відповідно до частин першої-третьої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані
з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Частиною 2 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
За частинами четвертою-шостою статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно з положеннями статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
За пунктом 9 частини першої статті 1 цього закону представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта
в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві,
в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав
і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частина перша статті 1 Закону).
Згідно зі статтею 19 Закону видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону).
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, у тому числі в рішенні від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia) за заявою № 58442/00 щодо судових витрат зазначено, що за статтею 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (рішення ЄСПЛ у справах «Ніколова проти Болгарії» та «Єчюс проти Литви», пункти 79 і 112 відповідно).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява
№ 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній
розмір - обґрунтованим (пункт 268).
Отже, в цілому нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.
Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 910/12876/19.
Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних
і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.
Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.
Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).
За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Аналіз зазначеної постанови свідчить про те, що вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг
і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04,
§ 268)).
Тобто, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має враховувати складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціну позову та (або) значенням справи для сторони.
Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.
У постанові від 08 квітня 2020 року у справі №306/1198/17 Верховний Суд зазначив, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема,
у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від
10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від
23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).
Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі
№ 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від
02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого
2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).
Процесуальними нормами встановлено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів.
Обов`язковим переліком документів на підтвердження відповідних витрат, незалежно від юрисдикції спору, є: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); розрахунок наданих послуг з їх детальним описом; документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо) (висновки, викладені Верховним Судом у постановах у справах № 821/227/17, № 726/549/19, № 810/3806/18).
Такі ж висновки щодо застосування норм права викладені Верховним Судом у постановах від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц та від 09 червня 2020 року у справі №466/9758/16-ц.
Чинне процесуальне законодавство України не встановлює чіткого переліку доказів, які необхідно надати суду на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, однак зобов`язує надати докази щодо надання правової допомоги.
Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).
Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, ухвалення законного й обґрунтованого рішення.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи
і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).
Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладений у постанові Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18.
Тому при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи (висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладений в постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року в справі № 922/2685/19).
Відповідно до акту надання послуг до договору №7/11 від 07.11.2022 року про надання правової допомоги, судом встановлено, що сторони за договором погодили вартість робіт : вивчення матеріалів справи на предмет наявності підстав для подання позову, консультування клієнта щодо порядку стягнення інфляційних втрат та 3% річних у судовому порядку, виготовлення документів щодо судової практики протягом 1 год. 30 хв. - 4500, 00 гривень; підготовка тексту позовної заяви, розрахунку суми позову, подання позовної заяви до суду необхідний час 3 год. 00 хв. - 9000, 00 гривень; визначення реквізитів сплати та розміру судового збору, які позивач зобов`язаний сплатити за подання позову необхідний час 30 хв. - 1 500, 00 гривень; виготовлення примірників позову та копій документів (додатків до позовної заяви) для відповідача та суду, засвідчення копій документів відповідно до встановлених вимог, направлення копії позову з додатками відповідача, необхідний час 1 год. 30 хв. - 4 500, 00 грн. Загальна вартість наданої правової допомоги становить 19 500, 00 грн в суді першої інстанції. Вартість наданої правової допомоги  в суді апеляційної інстанції становить 29 000, 00 грн в суді першої інстанції
Колегія суддів, оцінюючи співмірність витрат на послуги адвоката зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, витраченим на їх виконання, взявши до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин
у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, з огляду на визначені практикою Європейського суду
з прав людини критерії, вважає, що стягненню з відповідачі підлягають витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції у розмірі 10 000,00 грн. та в суді апеляційної інстанції 10 000 грн.
Згідно з пунктом 2 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з підпунктом б), в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
З огляду на те, що скасування рішення зумовлене виключно процесуальними підставами та не вплинуло на висновки щодо суті позовних вимог, колегія суддів не вбачає правових підстав для коригування розподілу судових витрат, понесених сторонами у зв`язку зі сплатою судового збору за подання апеляційних скарг.
Керуючись ст. ст. 259, 268, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційні скарги представника Товариство з обмеженою відповідальністю «Лев Девелопмент Кепітал» адвоката Жук Ростислава Стефановича,   ОСОБА_1 , подану адвокатом Кіндрась Катериною Вікторівною- задовольнити частково.
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 30 грудня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення яким позов ОСОБА_1 - задовольнити.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лев Девелопмент Кепітал» (код ЄДРПОУ: 43473383, адреса: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська,72, оф.4) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) інфляційні втрати в сумі 100 056,92 грн, 3% річних в сумі 52 900,89 грн.
 Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лев Девелопмент Кепітал» (код ЄДРПОУ: 43473383, адреса: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська,72, оф.4) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн. понесені у суді першої інстанції та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000 грн. понесені під час перегляду справи в апеляційному суді.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лев Девелопмент Кепітал» (код ЄДРПОУ: 43473383, адреса: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська,72, оф.4) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 1 530,00 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач                                                                              А. М. Стрижеус
 
Судді:                                                                                                Л. Д. Поливач
 
О. І. Шкоріна