ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
03 вересня 2025 року
м. Київ
 
справа № 199/8208/23
 
провадження № 61-13087 св 24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
треті особи: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Насобіна Тетяна Володимирівна, 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 31 січня 2024 року у складі судді Спаї В. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 серпня 2024 року у складі колегії суддів: Халаджи О. В., Гапонова А. В., Космачевської Т. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.              Описова частина 

 
Короткий зміст позовних вимог
 
У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 , треті особи: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Насобіна Т. В., про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності в порядку спадкування за законом.
 
Позовна заява обґрунтована тим, що житловий будинок АДРЕСА_1 був збудований у шлюбі його батьками ОСОБА_4 і ОСОБА_5 та належав їм на праві спільної сумісної власності у рівних частках. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 мати ОСОБА_5 померла. Спадщину після її смерті прийняв його батько - ОСОБА_4 і відтак став власником усього житлового будинку АДРЕСА_1 . 
ІНФОРМАЦІЯ_2 батько ОСОБА_4 помер. Спадкоємцями першої черги є він та сестра ОСОБА_2 .
Вказував, що у передбачений законом строк звернувся до Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька, однак постановою державного нотаріуса                                       від 29 жовтня 2016 року йому відмовлено у видачі свідоцтва про право власності в порядку спадкування за законом з посиланням на те, що право власності на вказаний житловий будинок зареєстровано за іншою особою. 
Він дізнався, що 15 лютого 2010 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 уклали договір дарування, на підставі якого остання набула у власність житловий будинок АДРЕСА_1 .
Вважаючи, що ОСОБА_2 скористалась важким станом батька, який за життя важко хворів (з 1980 року перебував на диспансерному обліку у лікаря-психіатра КЗ «Дніпропетровська міська поліклініка № 1» Дніпровської міської ради з діагнозом «Шизофренія»), потребував стороннього догляду та був інвалідом другої групи, та змусила його укласти вказаний договір дарування будинку, він звернувся до суду з позовом про визнання договору дарування житлового будинку недійсним. 
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська                                  від 08 грудня 2020 року у справі № 199/8289/16-ц, яке залишено в силі постановою Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 29 березня 2023 року, договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, укладений 15 лютого 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , визнано недійсним. За таких обставин право власності на спірний будинок, набуте ОСОБА_2 за договором дарування, не створює жодних правових наслідків з моменту його укладання, зокрема не породжує наслідків прийняття спадщини, оскільки рішенням суду договір дарування визнано недійсним. 
Вказував, що після визнання недійсним договору дарування житловий будинок АДРЕСА_1 набув статусу спадкового майна. Однак ОСОБА_2 спадщину після смерті батька ОСОБА_4 не прийняла, оскільки не зверталася в нотаріальну контору з відповідною заявою та не проживала разом із батьком на час відкриття спадщини. Водночас він позбавлений можливості отримати свідоцтво про право на спадщину, оскільки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на спадковий будинок зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 26 липня 2021 року, укладеного з ОСОБА_2 .
Оскільки спірний житловий будинок вибув з володіння власника поза його волею, на підставі правочину, який в подальшому визнано недійсним в судовому порядку, та був відчужений ОСОБА_2 , яка не мала права відчужувати це майно, наявні підстави для витребування цього майна у останнього власника.
Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд визнати за собою право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , на житловий будинок АДРЕСА_1 ; витребувати від ОСОБА_3 на свою користь житловий будинок АДРЕСА_1 .
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
 
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська 
від 31 січня 2024 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 серпня 2024 року, позов ОСОБА_1 задоволено.
 
Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , на житловий будинок АДРЕСА_1 .
Витребувано від ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 житловий будинок АДРЕСА_1 .
 
Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовані тим, що факт неприйняття ОСОБА_2 спадщини після померлого батька ОСОБА_4 підтверджені належним та допустимим доказами. Єдиним спадкоємцем майна померлого ОСОБА_4 є позивач ОСОБА_1 , який у передбачений законом строк звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. 
Суди зазначили, що право власності на спірний житловий будинок станом на день смерті ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) було зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору дарування житлового будинку від 15 лютого 2010 року, який в подальшому в судовому порядку визнано недійним з підстав, передбачених частиною першою статті 225 ЦК України. 
Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано (стаття 216 ЦК України).
Суди встановили, що повернення майна ОСОБА_2 унеможливлено через відчуження його на користь іншої особи - ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 26 липня 2021 року. 
Встановивши, що ОСОБА_3 придбав спірне майно в особи, яка не мала права його відчужувати, та те, що майно вибуло з власності позивача не з його волі, суди передніх інстанцій дійшли висновку про наявність підстав для витребування спірного майна у ОСОБА_3 на користь позивача та визнання за ним права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 в порядку спадкування, що, з огляду на відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, є належним способом захисту порушеного права ОСОБА_1 .
Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, також зазначив, що за обставин цієї справи витребування майна є законним та пропорційним заходом, є виправданим, переслідує легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві, тому не є таким, що порушує статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
Короткий зміст вимог касаційних скарг
 
27 вересня 2024 року через підсистему Електронний Суд ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 31 січня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 серпня 2024 року, в якій просила скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
 
Підставою касаційного оскарження указаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16,                                                 від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16, від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц, від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18, від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц, від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19, від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20, від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20, від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц, у постановах Верховного Суду від 01 листопада 2018 року у справі № 910/13841/17, від 11 вересня 2019 року у справі № 766/4410/17,                                 від 18 травня 2022 року у справі № 570/5639/16-ц, від 15 березня 2023 року у справі № 725/1824/20, від 12 жовтня 2022 року у справі № 723/1233/17, від 23 листопада 2023 року у справі № 352/1331/20, від 10 квітня 2024 року у справі № 688/4167/16-(пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Також заявник вказує на порушення апеляційним судом норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази; необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
30 вересня 2024 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_3 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 31 січня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 серпня 2024 року, в якій просив скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
 
Підставою касаційного оскарження указаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17, від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19, від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16, у постанові Верховного Суду, від 02 серпня 2023 року у справі № 308/8629/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалами Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року відкрито касаційне провадження за касаційними скаргами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 31 січня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 серпня 2024 року у справі № 199/8208/23 та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
 
20 листопада 2024 року справа № 199/8208/23 надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 10 липня 2025 року справу призначено до судового розгляду колегією з п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи осіб, які подали касаційні скарги 
 
Касаційна скарга ОСОБА_2  мотивована тим, щосуди попередніх інстанцій не врахували того, що ОСОБА_3 є добросовісним набувачем спірного житлового будинку, через що він не може бути витребуваний з його володіння. 
Вважає, що жодним документом не спростовано факт добросовісності ОСОБА_3 , а тому застосування статей 387, 388 ЦК України і положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод не можуть вважатися такими, що відповідають вимозі законності втручання у право мирного володіння майном.
Наголошує на тому, що на момент придбання ОСОБА_3 спірного майна будь-які його обтяження були відсутні, майно було відучене нею, ОСОБА_2 , як власником цього майна. а тому вибуття майна з володіння власника відбулося за її згодою. 
Вважає, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав, оскільки він ніколи не був власником житлового будинку АДРЕСА_1 , а тому його права та інтереси не порушуються.
Також зазначає, що дійсно не зверталась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті батька, оскільки з 15 жовтня 2010 року була власницею спірного житлового будинку, а будь-якого іншого майна за життя у батька не було. Вважає, що після набрання чинності рішенням суду про визнання недійним договору дарування спірного житлового будинку від 15 жовтня 2010 року вона має право на отримання 1/2 спадщини після смерті батька, як спадкоємиця першої черги. Суди дійшли помилкових висновків, що вона не проживала з батьком, оскільки після смерті матері у 2006 року вона з родиною переїхала до будинку батька, факт проживання за адресою спірного будинку підтверджується, зокрема реєстрацією членів сім`ї у 2007, 2011, 2013 роках в будинку АДРЕСА_1 , на що суди попередніх інстанції увагу не звернули. 
Крім того, суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотань про виклик свідків, огляд оригіналів наданих позивачем доказів та у порушення вимог частин восьмої-дев`ятої статті 83 ЦПК України долучив до матеріалів справи надані позивачем докази. 
 
Касаційна скарга ОСОБА_3 мотивована тим, що є він є добросовісним набувачем спірного нерухомого майна, а втручання у право володіння, розпоряджання та користування придбаним ним нерухомим майном не відповідає легітимній меті у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини.
 
Відзив на касаційні скарги не надійшов. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Батьками позивача ОСОБА_1 та відповідачки ОСОБА_6 є ОСОБА_4                                та ОСОБА_5 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а. с. 6, 240, т. 1).
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла (а. с. 7, т. 1). Спадщину у вигляді 1/2 частини домоволодіння АДРЕСА_1 прийняв чоловік спадкодавця - ОСОБА_4 .
 
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер (а. с. 8, т. 1). 
 
На підставі заяви ОСОБА_1 від 13 квітня 2016 року про прийняття спадщини державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори Шугаєвою Н. С. відкрита спадкова справа № 337/2016 до майна померлого                                     ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 (а. с. 226-243, т. 1)
 
Інші спадкоємці померлого ОСОБА_4 із заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталися.
 
Постановою нотаріуса від 29 жовтня 2016 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_4 , оскільки реєстрація права власності на домоволодіння АДРЕСА_1 проведена за іншою особою - ОСОБА_2 (а. с. 235 зворот, т. 1).
 
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 15 березня 2010 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі договору дарування, посвідченого 15 березня 2010 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Л. М. та зареєстрованого за реєстровим № 168 (а. с. 28-30, т. 1).
 
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська                                  від 08 грудня 2020 року у справі № 199/8289/16-ц визнано недійсним договір дарування житлового будинку з відповідними господарчими будівлями та спорудами, укладений 15 лютого 2010 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Л. М. та зареєстрований в реєстрі за № 168.
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 лютого 2021 року у справі № 199/8289/16-ц апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2020 року скасовано і ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову про визнання недійсним договору дарування.
 
Постановою Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 29 березня 2023 року у справі № 199/8289/16-ц рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2020 року в частині вирішення позову ОСОБА_1  до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним залишено в силі. 
 
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 26 липня 2021 року зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 26 липня 2021 року з ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Насобіною Т. В. та зареєстрованого в реєстрі за № 580                             (а. с. 75-76, 125-126, т. 1).
 
Також із матеріалів спадкової справи № 337/2016 до майна померлого                                     ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 встановлено, що 29 листопада 2023 року                              ОСОБА_2 звернулася до Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті батька ОСОБА_4 на житловий будинок АДРЕСА_1 (а. с. 239 зворот, т. 1).
 
Постановою нотаріуса від 06 грудня 2023 року ОСОБА_2 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_4 на житловий будинок АДРЕСА_1 , оскільки право власності на цей будинок зареєстровано за іншою особою (а. с. 243, т. 1).
 
Згідно з довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 12 червня 2020 року, ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , з 05 лютого 2007 року (а. с. 50, т. 1).
 
Згідно з актом про непроживання від 04 листопада 2015 року, посвідченого головою квартального комітету Гудковою Л. І., ОСОБА_2 , 1974 року народження,                                  по АДРЕСА_1 лише прописана, але не проживає з 2006 року, її речі у будинку відсутні (а. с. 10, т. 1).
 
Згідно з письмовими свідченнями від 04 листопада 2015 року, наданими ОСОБА_7 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 , 1974 року народження, по АДРЕСА_1 не проживає з 2007 року (а. с. 11, т. 1).
 
Згідно з актом про непроживання від 19 жовтня 2023 року за підписами           ОСОБА_8 , яка проживає по АДРЕСА_2 , та ОСОБА_9 , яка проживає по АДРЕСА_1 , які засвідчені головою квартального комітету № 5 Амур-Нижньодніпровської районної ради                                              м. Дніпропетровська ОСОБА_10 , ОСОБА_2 , 1974 року народження,                                      по АДРЕСА_1 не проживає з 2006 року, її особистих речей у будинку немає (а. с. 79, т. 1).
 
Згідно з відповіддю № 260991 від 06 жовтня 2023 року з Єдиного державного демографічного реєстру, місце проживання ОСОБА_2 з 09 червня 2023 року зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3 (а. с. 37, т. 1).
 
Судами також встановлено, що по АДРЕСА_1 було відсутнє газопостачання, за його підключення 29 липня 2015 року ОСОБА_1 сплатив  1 854 грн(а. с. 12, т. 2).
 
Згідно з даними паспорта ОСОБА_1 , останній зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , з 17 травня 1996 року (а. с. 228-229, т. 1).
 
Згідно з відповіддю ВП № 1 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області від 08 січня 2024 року № 431/156, ОСОБА_4 проживав за адресою: АДРЕСА_4 ; 07 квітня 2016 року на виклик щодо раптової смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , виїжджала слідчо-оперативна група № 1 АНД ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області, був зібраний матеріал щодо раптової смерті                                ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , № 8463 від 07 квітня 2016 року.
 
Допитана судом першої інстанції свідок ОСОБА_11 пояснила, що вона є сусідкою родини ОСОБА_12 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , через калитку знаходиться будинок АДРЕСА_1 . Стверджувала, що ОСОБА_2 ніколи не проживала у будинку АДРЕСА_1 , а проживала у своєму будинку, адресу якого вона не знає. У будинку АДРЕСА_1 проживали ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які померли. ОСОБА_4 проживав у сина ОСОБА_13 .
 
Допитана судом першої інстанції свідок ОСОБА_10 пояснила, що вона є головою квартального комітету № 5 з 1990 року і до цього часу. ОСОБА_2 не проживала у будинку АДРЕСА_1 , мешкає разом зі своєю родиною (чоловік та донька) у будинку АДРЕСА_3 , який придбала приблизно у 2000 році. Вказувала, що на звернення ОСОБА_1 видала довідку щодо проживання ОСОБА_4 по АДРЕСА_4 , для можливості виклику лікаря.
 
2.              Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Касаційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задоволенню не підлягають.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення судів першої та  апеляційної інстанцій ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційних скарг цих висновків не спростовують.
 
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
 
Відповідно до статті 15 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
 
Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
 
До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).
 
Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.
 
Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
 
Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
 
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).
 
Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 прийняв спадщину після смерті свого батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , звернувшись до нотаріуса в установлений законом строк із заявою про прийняття спадщини. ОСОБА_2 із заявою про прийняття спадщини після смерті батька не зверталась, також вона не вважається такою, що прийняла спадщину відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України, оскільки доказів її постійного проживання разом з батьком на час відкриття спадщини суду не надано. 
 
Навпаки, наданими стороною позивача письмовими доказами та показами свідків, які відповідачкою не спростовано, підтверджується факт непроживання                   ОСОБА_2 разом з батьком на час його смерті, позивач ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем майна померлого батька ОСОБА_4 .
 
Водночас, право власності на спадкове майно - житловий будинок АДРЕСА_1 станом на час відкриття спадщини було зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 15 лютого 2010 року, укладеного з ОСОБА_4 .
 
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська                                  від 08 грудня 2020 року у справі № 199/8289/16-ц, яке залишено в силі постановою Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 29 березня 2023 року, вказаний договір дарування визнано недійсним з підстав, передбачених частиною першою  статті 225 ЦК України. Під час розгляду справи судами встановлено абсолютну неспроможність ОСОБА_1 в момент укладення оспорюваного правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними через наявне у нього психічне захворювання.
 
Отже, право власності на спірний житловий будинок зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі правочину, який було визнано недійсним в судовому порядку. 
 
Незважаючи на встановлені у справі № 199/8289/16-ц обставини недійсності договору дарування від 15 лютого 2010 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , остання відчужила спірне нерухоме майно ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 26 липня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Насобіною Т. В. та зареєстрованого в реєстрі за № 580. 
 
Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, зокрема й на витребування цього майна від добросовісного набувача.
 
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (частина друга статті 328 ЦК України).
 
Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України).
 
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
 
Відповідно до частин першої та третьої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
 
Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).
 
Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
 
Зазначений правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц.
 
Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього.
 
Зазначені висновки відповідають правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постанові від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12 та у постановах Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 754/11747/18, від 20 травня 2020 року у справі № 303/6974/16-ц, від 18 лютого 2021 року у справі № 609/1231/19, від 15 березня 2023 року у справі № 759/8653/17, від 20 червня 2024 року в справі № 465/4103/21.
 
Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Разом з тим стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19).
 
Колегія суддів зауважує, що при вирішенні питання про витребування майна з володіння іншої особи потрібно оцінювати наявність або відсутність добросовісності володільця нерухомого майна, на чому неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (постанова від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц, постанова від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, постанова від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19).
 
Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо (пункт 58 постанови Великої Палати від 14 грудня 2022 року в справі № 461/12525/15-ц).
 
Критеріями втручання у право на мирне володіння майном на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.
 
Втручання держави у право власності повинне мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.
 
Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.
 
Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно.
 
Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування (постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, пункт 100).
 
Встановивши, що спірне спадкове майно вибуло з володіння поза волею спадкодавця і спадкоємця, на підставі правочину, укладеного у момент, коли                            ОСОБА_4 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, що було встановлено судовим рішенням у справі № 199/8289/16-ц, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для витребування на користь позивача належний йому у порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4 спірний житловий будинок.
 
Судове рішення спрямоване на захист порушеного права позивача на майно, а також переслідує загальносуспільні цілі з утвердження у державі суспільного правопорядку, недопустимості незаконного позбавлення осіб їхніх прав на нерухоме майно.
 
Судами врахована необхідність дотримання справедливого балансу інтересів сторін спору та статті 1 Першого протоколу до Конвенції. З огляду на встановлені у справі № 199/8289/16-ц обставини незаконного відчуження майна померлого ОСОБА_4 , перепродажу спадкового будинку іншій особі - ОСОБА_3 , колегія суддів вважає загалом обґрунтованими висновки судів попередніх інстанцій про те, що витребування належного у порядку спадкування на користь позивача спірного житлового будинку з володіння відповідача не порушуватиме критерії пропорційності втручання у право останнього, сприятиме забезпеченню справедливого балансу між інтересами сторін спору та не свідчить про порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
 
У контексті забезпечення справедливого балансу між інтересами сторін спору, слід зауважити, що відповідач ОСОБА_3 , як кінцевий набувач, з володіння якого витребовується нерухоме майно, не позбавлений можливості відновити права на підставі частини першої статті 661 ЦК України, пред`явивши вимогу до особи, в якої було придбано майно, про відшкодування збитків (схожий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 206/4841/20).
 
Суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин, нормою права, яка підлягає застосуванню, встановили фактичні обставини справи, які необхідні для правильного вирішення спору, надали належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, та дійшли мотивованого висновку про наявність підстав для задоволення позову.
 
Доводи касаційних скарг зазначених висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, зводяться до переоцінки доказів.
 
Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
Висновки суду першої та апеляційної інстанцій, з урахуванням встановлених у цій справі обставин та наданої правової оцінки доказам у їх сукупності, не суперечать висновкам Верховного Суду, на які містяться посилання у касаційних скаргах.
 
Верховний Суд неодноразово зауважував, що зважаючи на різноманітність правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, ураховуючи фактичні обставини, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі № 201/16373/16-ц, від 08 серпня 2023 року у справі № 910/8115/19(910/13492/21)).
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
З урахуванням доводів касаційних скарг ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які стали підставою для відкриття касаційного провадження у справі, меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 400 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
Щодо клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду
 
30 серпня 2025 року через підсистему Електронний Суд ОСОБА_2 подала до Верховного Суду заяву про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини п`ятої статті 403 ЦПК України, посилаючись на те, що ця справа містить виключну правову проблему.
 
Клопотання не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Частиною п`ятою статті 403 ЦПК України передбачено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
 
Питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи (частина перша статті 404 ЦПК України).
 
Як зазначила Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 30 жовтня 2018 року у справі № 757/172/16-ц, виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються, як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовної практики та забезпечення розвитку права.
 
В заявленому клопотанні відсутні посилання на обставини справи, які по-різному тлумачяться судами у справах з подібними фактичними обставинами та правовідносинами, що свідчило б про необхідність передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
 
За наведених обставин Верховний Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви ОСОБА_2 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки наведені у клопотанні аргументи не свідчать про наявність виключної правової проблеми і необхідність забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики. 
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційні скарги залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.
 
Керуючись статтями 402, 403, 409, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
У задоволенні заяви ОСОБА_2 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.
 
Касаційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 залишити без задоволення.
 
Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська                                   від 31 січня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 серпня 2024 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                     Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                     О. В. Білоконь
 
                                                                                              О. М. Осіян
 
                                                                                              Н. Ю. Сакара
 
                                                                                              В. В. Шипович