Справа № 161/4125/25 	Головуючий у 1 інстанції: Присяжнюк Л. М. 	
Провадження № 22-ц/802/1047/25  	  Доповідач: Шевчук Л. Я.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
25 вересня 2025 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді Шевчук Л. Я.,
суддів Данилюк В. А., Киці С. І.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом заступника керівника Луцької окружної прокуратури Волинської області, поданого в інтересах держави в особі Національної служби здоров`я України, Луцької міської ради, до ОСОБА_1 , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Комунальне підприємство «Медичне об`єднання Луцької міської територіальної громади», про стягнення коштів, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 липня 2025 року,
В С Т А Н О В И В:

У березні 2025 року заступник керівника Луцької окружної прокуратури Волинської області звернувся в суд із зазначеним позовом, який обґрунтований тим, що 02 жовтня 2024 року ОСОБА_1 , керуючи технічно справним транспортним засобом марки «ВАЗ 21070» реєстраційний номер НОМЕР_1 , на вулиці Львівській у м. Луцьку Волинської області проявив безпечність та неуважність, неправильно оцінив дорожню обстановку та при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувала пішохід ОСОБА_2 , яка переходила проїжджу частину дороги з ліва на право відносно руху автомобіля, не зменшив швидкість та не зупинився, щоб надати дорогу останній, внаслідок чого скоїв наїзд на пішохода.
В результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпілій ОСОБА_2 було спричинено тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.
02 жовтня 2024 року Луцьким РУП ГУНП у Волинській області внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12024030580003361 та розпочато досудове розслідування. Повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 286 КК України, ОСОБА_1 оголошено 26 листопада 2024 року та 29 листопада 2024 року обвинувальний акт передано до Луцького міськрайонного суду Волинської області.
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 грудня 2024 року, яка набрала законної сили, ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого частиною 1 статті 286 КК України, на підставі статті 46 КК України у зв`язку із примиренням винного з потерпілим, а кримінальне провадження закрито на підставі пункту 1 частини 2 статті 284 КПК України.
Потерпіла особа ОСОБА_2 перебувала на лікуванні у закладі охорони здоров`я, зокрема у КП «Медичне об`єднання Луцької міської територіальної громади» Луцької міської ради.
Загальна сума витрат, понесених Комунальним підприємством «Медичне об`єднання Луцької міської територіальної громади» на лікування ОСОБА_2 , складає 44 629,9 грн, з них кошти держаного бюджету – 43 865,9 грн, кошти місцевого бюджету – 764 грн.
Покликаючись на зазначені обставини, заступник керівника Луцької окружної прокуратури Волинської області просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь держави в особі Національної служби здоров`я України витрати, понесені закладом охорони здоров`я на лікування потерпілої від кримінального правопорушення у розмірі 43 865,90 грн, а також просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь держави в особі Луцької міської ради витрати, понесені закладом охорони здоров`я на лікування потерпілої від кримінального правопорушення, у розмірі 764 грн.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 липня 2025 року у цій справі позов задоволено.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_1 на користь держави в особі Національної служби здоров`я України витрати, понесені закладом охорони здоров`я на лікування потерпілої від кримінального правопорушення, у розмірі 43 865,90 грн, які перерахувати до Державного бюджету.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави в особі Луцької міської ради витрати, понесені закладом охорони здоров`я на лікування потерпілої від кримінального правопорушення, у розмірі 764 грн, які перерахувати до місцевого бюджету.
Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 1 112,20 грн.
Не погоджуючись із ухваленим судовим рішенням, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
У відзиві на апеляційну скаргу заступник керівника Луцької окружної прокуратури Волинської області зазначає, що, на його думку, рішення суду ухвалено з дотриманням вимог закону, а тому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Відповідно до статті 369 ЦПК України апеляційний суд розглянув цю справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Як передбачено частинами 4, 5 статті 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.  Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Датою ухвалення постанови у цій справі є 25 вересня 2025 року – дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи та вивчивши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу відповідача слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з таких підстав.
Задовольняючи позов заступника керівника Луцької окружної прокуратури Волинської області, суд першої інстанції дійшов висновку, що з вини відповідача ОСОБА_1 сталася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої ОСОБА_2 отримала тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, у зв`язку з чим протягом тривалого часу перебувала на лікуванні у КП «Медичне об`єднання Луцької міської територіальної громади» Луцької міської ради, на що закладом охорони здоров`я було витрачено 44 629,90 грн, з них кошти державного бюджету – 43 865,90 грн та кошти місцевого бюджету – 764 грн, що підтверджено належними доказами, а тому відповідач зобов`язаний відшкодувати зазначені витрати.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи і зроблені з дотриманням вимог закону.
Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частиною 1 статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Як передбачено частиною 1 статті 15, частиною 1 статті 16 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина 2 статті 19 Конституції України).
Повноваження прокурора у спірних правовідносинах визначено, зокрема, Конституцією України та Законом України «Про прокуратуру».
Згідно з частинами 3, 4 статті 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.
Підставою представництва прокурором інтересів держави у суді відповідно до статті 23 Закону України «Про прокуратуру» є не здійснення або неналежним чином здійснення захисту інтересів держави органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
У справі, що переглядається, звернення прокурора з позовом обґрунтовано невжиттям відповідних заходів для відшкодування витрат на лікування потерпілої від кримінального правопорушення Національною службою здоров`я України і Луцькою міською радою, про що останні були повідомлені листом Луцької окружної прокуратури Волинської області .
За матеріалами справи судом встановлено, що ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 грудня 2024 року ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого частиною 1 статті 286 КК України на підставі статті 46 КК України, у зв`язку із примиренням винного з потерпілим, а кримінальне провадження закрито на підставі пункту 1 частини 2 статті 284 КПК України (а. с. 71-75).
Комунальне підприємство «Медичне об`єднання Луцької міської територіальної громади» є власністю Луцької міської територіальної громади (а. с. 24-25).
Луцькою міською радою та Національною службою здоров`я України питання щодо відшкодування витрат на лікування потерпілої ОСОБА_2 не заявлялось, що підтверджується листом Виконавчого комітету Луцької міської ради та листом Національної служби здоров`я України (а. с. 30-32).
06 лютого 2024 року між Національною службою здоров`я України та КП «Медичне об`єднання Луцької міської територіальної громади» укладено договір № 3700-Е124-Р000 про медичне обслуговування населення за програмою медичних гарантій (а. с. 33-42).
У листі Національної служби здоров`я України від 04 лютого 2025 року за вихідним № 5220/2-16-25 зазначено, що потерпіла ОСОБА_2 перебувала на стаціонарному лікуванні в КП «Медичне об`єднання Луцької міської територіальної громади» Луцької міської ради у період з 02 жовтня 2024 року по 11 жовтня 2024 року, витрати на лікування потерпілої склали 44 629,90 грн (а. с. 31, 32).
Відповідно до частини 1 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Питання відшкодування витрат на лікування особи, яка потерпіла від злочину, врегульовано статтею 1206 ЦК України.
Особа, яка вчинила кримінальне правопорушення, зобов`язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього кримінального правопорушення. Якщо лікування проводилося закладом охорони здоров`я, що є у державній власності, у власності Автономної Республіки Крим або територіальної громади, спільній власності територіальних громад, кошти на відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету, за рахунок якого таке лікування фінансувалося. Якщо лікування проводилося закладом охорони здоров`я, який за відповідні надані медичні послуги отримує кошти згідно з договором про медичне обслуговування населення за програмою медичних гарантій, такі кошти зараховуються до Державного бюджету України (частини 1, 3 статті 1206 ЦК України).
Отже, положення зазначеної статті регулюють порядок відшкодування особою, яка вчинила злочин витрат закладові охорони здоров`я на лікування потерпілого від кримінального правопорушення.
За змістом наведеної норми обов`язок відшкодування витрат, понесених закладом охорони здоров`я на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, покладається саме на винну особу, яка вчинила цей злочин, і заподіяла шкоду здоров`ю потерпілої, як умисними, так і необережними діями.
Таким чином, законодавець відмежовує поняття витрат на лікування потерпілого від злочину та інституту шкоди, відповідальність за заподіяння якої не завжди покладається на винну особу.
У своїй постанові від 07 липня 1995 року № 11 «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат» Пленум Верховного Суду України роз?яснив, що питання про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого вирішується згідно з Порядком обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 16 липня 1993 року № 545.
Як передбачено цим Порядком, сума коштів, що підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров`я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, з урахуванням кількості ліжко-днів, проведених ним у стаціонарі, та щоденної вартості його лікування. Термін і обґрунтованість перебування потерпілого від злочину на стаціонарному лікуванні визначається на підставі даних лікувального закладу, де він перебував на лікуванні. Відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину можливе лише тоді, коли є причинний зв`язок між злочинними діями чи бездіяльністю винної особи та перебуванням потерпілого на такому лікування.
Пунктом 3 «Порядку обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 липня 1993 року № 545 встановлено, що визначена сума коштів на лікування потерпілого стягується судом з обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, при ухваленні вироку за позовом закладу охорони здоров`я або прокурора.
У разі, коли при ухваленні вироку сума коштів, витрачених на стаціонарне лікування потерпілого, ще не була визначена і рішення про їх відшкодування не було прийнято, стягнення провадиться в порядку цивільного судочинства за позовом вказаних юридичних осіб.
У такому ж порядку відшкодовуються витрати на стаціонарне лікування особи, яка постраждала від злочину, в разі закриття кримінального провадження за нереабілітуючими обставинами.
Згідно з вказаним Порядком сума коштів, яка підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров`я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, виходячи з кількості ліжко-днів, проведених ним в стаціонарі та вартості витрат на його лікування в день. Кількість ліжко-днів визначається на підставі медичної картки стаціонарного хворого форма 003 (у) або інших документів, які підтверджують дати госпіталізації та виписки хворого із стаціонару лікувального закладу.
Визначення суми витрат на лікування потерпілого за один ліжко-день провадиться виходячи з фактичної кількості ліжко-днів і загальної суми фактичних витрат за місяць (в якому проводилось лікування) на утримання лікувального закладу, за винятком витрат на капітальні вкладення, капітальний ремонт і придбання інвентаря та обладнання.
Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини 1, 6 статті 81 ЦПК України).
Відповідно до частини 6 статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 грудня 2024 року, що набрала законної сили, ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого частиною 1 статті 286 КК України, на підставі статті 46 КК України у зв`язку із примиренням винного з потерпілим, а кримінальне провадження закрито на підставі пункту 1 частини 2 статті 284 КПК України (а. с .71-75).
Судом встановлено, що ОСОБА_1 вчинив діяння, яке має ознаки злочину, передбаченого частиною 1 статті 286 КК України, внаслідок якого потерпіла ОСОБА_2 отримала тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, у зв`язку з чим ОСОБА_2 перебувала на стаціонарному лікуванні у КП «Медичне об`єднання Луцької міської територіальної громади» Луцької міської ради з 02 жовтня 2024 року до 11 жовтня 2024 року, на що закладом охорони здоров`я було витрачено 44 629,90 грн (43 865,90 – кошти державного бюджету та 764 грн – кошти місцевого бюджету), що підтверджено належними та допустимими доказами.
Заявлений розмір витрат на лікування потерпілої від злочину відповідачем не оскаржується та жодним чином не спростований.
Закриття кримінального провадження можливе лише при наявності хоча б однієї з підстав, вичерпний перелік яких міститься в законі.
Підстави закриття кримінального провадження поділяються на реабілітуючі та нереабілітуючі.
Реабілітуючі - це ті, які свідчать про повну невинуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, що їй інкримінується, тягнуть за собою зняття з неї підозри, відновлення її доброго імені, гідності та репутації, а також відшкодування (компенсація) шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю.
Закриття кримінального провадження з реабілітуючої підстави можливе за умови, якщо в ході розслідування встановлені як сам факт вчиненого діяння, так і наявність у ньому складу кримінального правопорушення, але відсутні достатні докази, що вказують на вчинення цього діяння саме підозрюваним.
Незалежно від того, яка з вказаних обставин привела до закриття кримінального провадження на цій підставі, таке рішення повністю реабілітує особу.
Нереабілітуючі підстави означають, що стосовно особи зібрано достатньо доказів для підозри у вчиненні кримінального правопорушення, однак у силу певних обставин кримінальне провадження щодо цієї особи виключається.
Реабілітуючі, на відміну від нереабілітуючих підстав, пов`язані з констатацією факту того, що підозрюваний/обвинувачений не вчинив злочину. До реабілітуючих належать лише три підстави: встановлено відсутність події кримінального правопорушення; встановлено відсутність у діянні складу кримінального правопорушення; не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпано можливості їх отримати.
Отже, в усіх інших випадках, у тому числі і у разі, коли кримінальне провадження закрите у зв`язку із примиренням винного із потерпілим, питання про цивільно-правову відповідальність вирішується на загальних підставах.
Отже, обов`язковою умовою для застосування частини 1 статті 1206 ЦК України є наявність вироку суду, що набрав законної сили, або постанови слідчого, дізнавача, прокурора чи ухвали суду про закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав, яким встановлено те, що певна особа є винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, або, і це є найголовнішим, встановлено сам факт вчинення стосовно потерпілої особи, яка проходила лікування в закладі охорони здоров`я, певного кримінального правопорушення.
Враховуючи те, що кримінальне провадження щодо ОСОБА_1 , закрито у зв`язку із примиренням винуватого із потерпілими, що відноситься до нереабілітуючих підстав закриття кримінального провадження, витрати на стаціонарне лікування потерпілої від злочину відшкодовуються у такому самому порядку як і при ухваленні обвинувального вироку.
Суд першої інстанції, задовольняючи позовну заяву, покликався на те, що позивачем доведено належними та допустимими доказами факт витрат, понесених медичним закладом на стаціонарне лікування потерпілої від кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 286 КК України, вчиненого ОСОБА_1 , а тому наявний причинний зв`язок між злочинними діями винуватої особи та перебуванням потерпілої на такому лікуванні, а тому понесені медичним закладом витрати на лікування потерпілої підлягають стягненню з відповідача.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 , як особа, яка вчинила кримінальне правопорушення, зобов`язаний відшкодувати витрати закладу охорони здоров`я на лікування потерпілої ОСОБА_2 .
При цьому, апеляційний суд враховує те, що фінансування закладів охорони здоров`я здійснюється, у тому числі, за рахунок коштів державного, обласного та міського бюджетів, а невжиття відповідними органами державної влади та місцевого самоврядування заходів для відшкодування витрат на лікування осіб, які є потерпілими від злочину, свідчить про неналежне здійснення ними відповідних повноважень на захист майнових прав держави та територіальної громади, тому з цим позовом до суду обґрунтовано звернувся прокурор, з метою захисту їх інтересів.
Доводи апеляційної скарги про те, що заподіяна потерпілій шкода пов`язана з лікуванням в закладі охорони здоров`я внаслідок дорожньо-транспортної пригоди є страховим випадком, у зв`язку з чим така шкода має відшкодовуватись страховиком, не заслуговують на увагу з огляду на наступне.
Стаття 1206 ЦК України передбачає обов`язок особи, яка вчинила злочин, відшкодувати витрати закладові охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього злочину. Підставами звільнення від обов`язку відшкодувати витрати є завдання шкоди внаслідок: перевищення меж необхідної оборони; знаходження у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого. У частині 3 зазначеної статті визначається доля коштів на відшкодування витрат на лікування потерпілого, одержаних закладом охорони здоров`я від особи, яка зобов`язана була їх відшкодувати. Так, якщо лікування проводилося закладом охорони здоров`я, що є у державній власності, у власності Автономної Республіки Крим або територіальної громади, кошти на відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету.
Крім того законодавець розмежовує цивільно-правову відповідальність винуватця дорожньо-транспортної пригоди перед потерпілим, зокрема в разі, якщо витрати на лікування ніс тільки сам потерпілий (наприклад, в разі лікування потерпілого в лікарні приватної форми власності, де офіційно всі медичні послуги є платними), відшкодування витрат потерпілого на лікування, яке буде здійснюватися за правилами статті 1195 ЦК.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову заступника керівника Луцької окружної прокуратури Волинської області.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не впливають на правильність рішення суду першої інстанції.
На підставі наведеного суд апеляційної інстанції доходить висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування чи зміни колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 368, 369, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 липня 2025 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді