27.10.25
22-ц/812/1823/25
Провадження № 22-ц/812/1823/25

ПОСТАНОВА
Іменем України
27 жовтня 2025 року                                                        м. Миколаїв
                                                                                справа № 477/599/25
Миколаївський апеляційний суд у складі:
головуючого Коломієць В.В.
суддів Самчишиної Н.В., Серебрякової Т.В.,
із секретарем судового засідання Біляєвою В.М.,
переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до Вітовської державної нотаріальної контори Миколаївської області про зняття арешту з нерухомого майна, за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , поданою представником – адвокатом Дев`ятьоровою Антоніною Віталіївною, на рішення Вітовського районного суду Миколаївської області, ухвалене 02 липня 2025 року під головуванням судді Козаченка Р.В., повне судове рішення складено 06 серпня 2025 року,
У С Т А Н О В И В:
У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Вітовської державної нотаріальної контори Миколаївської області про зняття арешту з нерухомого майна.
Позивач зазначала, що вона є власником житлового будинку з усіма прилеглими до нього господарськими та побутовими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 26 червня 2018 року Вітовською державною нотаріальною конторою Миколаївської області. Маючи намір розпорядитись належним майном, вона дізналась про наявність обтяження у вигляді арешту цього майна, підстава обтяження: повідомлення б/н 10.11.1987, Корабельне відділення Держбанку. Державний нотаріальний архів Миколаївської області не зміг надати інформацію щодо документів, на підставі яких було накладено заборону, у зв`язку з розбіжністю в прізвищах власника нерухомого майна та особи, на майно якої накладено заборону. Із Національного банку України надійшов лист в якому зазначено, що постановою Президії Верховної Ради України від 07.10.1991 №1605-ХІІ затверджено статут Національного банку України, в якому не визначалось правонаступництво Національного банку України щодо Держбанку СРСР. Крім того державний реєстр банків не містить відомостей про банк, який став правонаступником Українського Республіканського банку Держбанку СРСР. Документи, інформація про заборону відчуження вказаного майна до архівів справ колишнього Управління НБУ у Миколаївській області на зберігання не передавалися.
Звернувшись 06 лютого 2025 року до Вітовської державної нотаріальної контори з заявою про скасування обтяження у зв`язку із відсутністю кредитора, за заявою якого накладався арешт та неможливістю встановити особу боржника внаслідок відсутністі ідентифікаційних даних фізичної особи в записі про обтяження нерухомого майна, їй було надано відповідь про неможливість зняття заборони відчуження на об`єкт нерухомого майна, що належав ОСОБА_2 на підставі ст. 74 Закону України «Про нотаріат», оскільки не подано жодного повідомлення кредитора про погашення позики (кредиту). Також нотаріусом звернуто увагу, що існують розбіжності в прізвищах особи, на майно якої було накладено заборону та роз`яснено право звернутися з даного питання до компетентних органів.
Враховуючи вищенаведене та посилаючись на те, що наявне обтяження порушує її право користування та володіння своїм майном, ОСОБА_1 просила припинити обтяження та скасувати запис з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, за №3397349 від 30.06.2006 року накладеним реєстратором: Вітовська державна нотаріальна контора, підстава обтяження: повідомлення б/н, 10.11.1987, Корабельне відділення Держбанку.
Рішенням Вітовського районного суду Миколаївської області від 02 липня 2025 року в задоволенні позову відмовлено. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що позов пред`явлено до неналежного відповідача.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Дев`ятьорова А.В. - посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення Вітовського районного суду Миколаївської області від 02 липня 2025 року та ухвалити нове, про задоволення позову.
Адвокат Дев`ятьорьова А.В. зазначала, що висновки суду про те, що належним відповідачем у справі є АТ «Державний ощадний банк України», є помилковими. Так, згідно інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно встановлено підставу обтяження: повідомлення б/н, 10.11.1987, Корабельне відділення Держбанку. Апелянт вказувала, що правовий статус Держбанку СРСР безпосередньо перед розпадом СРСР визначався Законом СРСР «Про державний банк СРСР» № 1828-1 від 11.12.1990 року і Законом СРСР «Про банки і банківську діяльність» №1829-1 від 11.12.1990 року. На території Української СРСР здійснювали свою діяльність окремо Український Республіканський банк Держбанку СРСР, Український Республіканський Банк Ощадного банку СРСР, які є різними банками. Особою, за ініціативою якої було накладено обтяження є Корабельне відділення Держбанку СРСР, інших документів і відомостей матеріали справи не містять. Однак суд не взяв до уваги відсутність в ЄДРПОУ відомостей про правонаступників Українського Республіканського банку Держбанку СРСР, лист НБУ № 27-0020/2405 від 10.01.2025, в якому зазначено про ліквідацію Українського Республіканського банку Держбанку СРСР без правонаступників, відсутність відомостей щодо передачі документів щодо накладеної заборони до архіву НБУ, та прийшов до хибного висновку, що належним відповідачем у справі є АТ «Державний ощадний банк України». Як вказала представник Дев`ятьорова А.В., з метою підтвердження або спростування висновків суду вона звернулась з повторним запитом до НБУ та згідно їх відповіді від 20.08.2025 підтверджено, що АТ «Державний Ощадний Банк України»» не є правонаступником Українського республіканського банку Держбанку СРСР, станом на 19.08.2025 Державний реєстр банків не містить відомостей щодо реєстрації Національним банком України банків, що стали правонаступниками Держбанку СРСР, Українського республіканського банку Держбанку СРСР, а також Українського Республіканського банку Ощадбанку СРСР, документи (інформація) про заборону відчуження нерухомого майна ОСОБА_2 , яку було накладено згідно з повідомленням Корабельного відділення Держбанку від 10.11.1987 № б/н (Миколаївська область), в описах архівних справ колишнього Управління Національного банку України в Миколаївській області не зазначені та на архівне зберігання до Національного банку України не передавалися. 
Відповідач правом на подачу відзиву не скористався.
В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції представник позивачки адвокат Дев`ятьорова А.В. підтримала доводи і вимоги апеляційної скарги.
Відповідач в судове засідання до суду апеляційної інстанції не з`явився, про дату, час і місце судового засідання належним чином повідомлений. Клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із наступних підстав. 
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві власності позивачці ОСОБА_1 , який вона отримала в порядку спадкування після смерті  ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до свідоцтва про право на спадщину, виданого 06 червня 2018 року Вітовською державною нотаріальною конторою Миколаївської області.
Згідно відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна в ньому за вищевказаним об`єктом нерухомості міститься заборона на нерухоме майно; номер запису 25907456, дата перенесення 26.04.2018; власник — ОСОБА_2 (на російській мові — ОСОБА_3 ); зареєстровано 30 червня 2006 року 10:46:28 за № 3397349; реєстратор — Вітовська державна нотаріальна контора; підстава обтяження — повідомлення б/н 10 листопада 1987 року Корабельне відділення Держбанку. боржник — ОСОБА_2 ; архівний номер: 141798NIKOLAEV10, архівна дата 05.05.1998, дата виникнення зобов`язання: 10.11.1987, № реєстру 11915-95, внутр. номер 8801411262EF262D6B4A.
Також з матеріалів справи слідує, що Вітовська державна нотаріальна контора Миколаївської області у листі від 19.12.2024 року № 903/01-16 повідомила про неможливість надати інформацію щодо заборони відчуження нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , посилаючись на знаходження документів у Державному нотаріальному архіві Миколаївської області.
Згідно відповіді Державного нотаріального архіву Миколаївської області від 15.10.2025 року № 1142/01-21-2 надати копії документів, на підставі яких було накладено спірну заборону відчуження нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 – неможливо оскільки відповідно до номенклатури справ Вітовської (раніше – Жовтневої) державної нотаріальної контори Миколаївської області строк зберігання документів, на підставі яких було накладено обтяження, становив 3 роки, а тому такі документи до Державного нотаріального архіву не передавались.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що нотаріус не є відповідачем у справах, що виникають із цивільних відносин, пов`язаних з нотаріальною дією, оскільки він не є суб`єктом спірних матеріальних правовідносин, що становлять предмет судового розгляду. За такого позов пред`явлено до належного відповідача, тоді як належним відповідачем повинно бути Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», до якого  ОСОБА_1 позовних вимог не заявляла.
Проте повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не може.
Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК Украйни).
Тлумачення, як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (див. зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі №520/1185/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20).
Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що належним відповідачем у спірних правовідносинах повинен бути обтяжувач – тобто особа, в інтересах якої було застосовано оспорюване позивачем обтяження нерухомого майна, якою у запису про обтяження зазначене Корабельне відділення Держбанку. Разом із тим колегія суддів вважає помилковим висновок суду про те, що правонаступником Держбанку СРСР є ПАТ «Державний ощадний банк України». 
Так, у відповідях від 10.01.2025 року № 27-0020/2405 та від 20.08.2025 року №27-0020/64240 на адвокатські запити представника позивачки Національний Банк України зазначав, що згідно з пунктами 2 та 3 Постанови Верховної Ради Української РСР «Про порядок введення в дію Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 20.03.1991 № 873-ХІІ Верховною Радою України оголошено власністю України Український республіканський банк Держбанк СРСР і створено на його базі Національний банк України. Постановою Президії Верховної Ради України від 07.10.1991 № 1605-ХІІ затверджено статут Національного банку України, в якому не визначалось правонаступники Національного банку України. Посилаючись на викладене, Національний Банк України роз`яснив, що Український республіканський банк Держбанку СРСР не має правонаступників. Станом на 19.08.2025 Державний реєстр банків не містить відомостей щодо реєстрації Національним банком України банків, що стали правонаступнику Держбанку СРСР, Українського республіканського банку Держбанку СРСР, а також Ощадного банку СРСР та Українського Республіканського банку Ощадбанку СРСР.
Стосовно правонаступництва АТ «Ощадбанк» вказував, що 31.12.1991 Національний банк України зареєстрував статут ОЩАДБАНКУ УКРАЇНИ про що внесено відповідний запис до Республіканської книги реєстрації банків за номером 4. Відповідно до положень вказаного статуту ОЩАДБАНК УКРАЇНИ створений згідно з Законом УРСР від 20.03.1991 "Про банки і банківську діяльність" та входить де банківської системи України. Зазначений статут ОЩАДБАНКУ УКРАЇНИ не містив інформації щодо правонаступництва Держбанку СРСР, Українського республіканського банку Держбанку СРСР, а також Ощадбанку СРСР та Українського Республіканського банку Ощадбанку СРСР.
Також Національний Банк України додатково повідомив, що документи (інформація) про заборону відчуження нерухомого майна ОСОБА_2 , яку було накладено згідно з повідомленням Корабельної відділення Держбанку від 10.11.1987 № б/н (Миколаївська область), в описах архівних справ колишнього Управління Національного банку України в Миколаївській області не зазначено та на архівне зберігання до Національного банку України не передавалися.
З огляду на викладене суд першої інстанції помилково вважав, що належним відповідачем у цій справі повинен бути ПАТ «Державний ощадний банк України». Належним відповідачем у цій справі повинен був бути Український республіканський банк Держбанку СРСР, проте його діяльність припинена без правонаступника. 
Водночас оспорюваний запис про реєстрацію обтяження нерухомого майна не скасований, тоді як наявність такого запису порушує право позивачки як власника цього майна.
Частиною першою статті 8 ЦК України встановлено, що у разі, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).
Суд застосовує аналогію закону й аналогію права тоді, коли, на переконання суду, певні відносини мають бути врегульовані, але законодавство такого регулювання не містить, внаслідок чого є прогалина в законодавчому регулюванні. Зазначені висновки стосуються як матеріального, так і процесуального права. Відсутність у процесуальних кодексах положень про аналогію не є перешкодою для застосування такої аналогії (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 2-591/11, провадження № 14-31цс21)).
Тлумачення частини першої статті 8 ЦК України свідчить: законодавець визначив порядок усунення прогалин в приватному праві. Приватні відносини є різноманітними, а соціальне життя - рухливе. У зв`язку з цим може виникнути необхідність визначення певного правила, яке не закріплено в приватно-правових нормах безпосередньо; умовами застосування аналогії закону є те, що: відносини, до яких застосовується аналогія, охоплюються предметом цивільно-правового регулювання (статті 1, 9 ЦК); наявність прогалини в їх регулюванні (прогалини в праві); відсутній регулятор, який визначав би правило поведінки учасників приватних відносин (норми акту цивільного законодавства або договору); існують правові норми, що регулюють подібні за змістом відносини; застосування аналогії закону не повинно суперечити суті цих відносин.
Верховний Суд у постанові від 13 вересня 2023 року у справі № 295/7291/20 (де відповідачем був нотаріус, який вчинив спірний запис про заборону відчуження майна) зауважував, що можуть існувати випадки, коли "відсутня" особа, яка має відповідати за позовом, тобто бути відповідачем (наприклад, припинення юридичної особи внаслідок ліквідації). Касаційний суд констатує, що в ЦК України є прогалина та відсутній регулятор, який визначав би правило поведінки учасників приватних відносин для випадку, коли "відсутня" особа, яка має відповідати за позовом, тобто, бути відповідачем (наприклад, припинення юридичної особи внаслідок ліквідації). Подібною нормою є абзац третій частини четвертої статті 277 ЦК України, відповідно до якої, якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, то фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування (абзац третій частини четвертої статті 277 ЦК України). Тому Касаційний Суд підкреслює, що коли "відсутня" особа, яка має відповідати за позовом, тобто бути відповідачем (наприклад, припинення юридичної особи внаслідок ліквідації), то особа (іпотекодавець) може звернутися із заявою про встановлення факту припинення іпотеки, скасування запису про заборону відчуження нерухомого майна та запису про іпотеку згідно з абзацом третім частини четвертої статті 277 ЦК України, яка підлягає застосуванню на підставі аналогії закону.
Верховний Суд у постанові від 13 червня 2024 року вказував, що у справі №333/8899/21, що переглядалась у касаційному порядку, суди не заперечили доводи Національного банку України, що він не є належним відповідачем, проте зробили правильний висновок, що у цій справі, коли "відсутня" особа, яка має відповідати за позовом (припинення юридичної особи внаслідок ліквідації без правонаступників), позивач не має іншої можливості, ніж як на підставі рішення суду скасувати заборону належного йому на праві власності нерухомого майна.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. 
Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.
Згідно з статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Зазначеними приписами саме на суд покладено виконання позитивних зобов`язань держави щодо вирішення спорів між учасниками юридичного конфлікту, які виникають між ними у відносинах власності при реалізації належних їм правомочностей. 
У даній правовій ситуації відмова в задоволенні позову  ОСОБА_1 унеможливлює здійснення належного захисту майнових прав позивача. 
Верховний Суд у своїх постановах неодноразово зазначав, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду 13 липня 2022 року у справі № 2/0301/806/11 (провадження № 61-3814св22), від 22 лютого 2022 року у справі № 639/2850/20, від 07 липня 2021 року у справі № 2-356/12 (провадження № 61-5972св19), від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20 (провадження № 61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15 (провадження № 61-18160св19).
Апеляційний суд вважає, що наявність протягом тривалого часу нескасованої заборони відчуження нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , за умови відсутності виконавчого провадження та яких-небудь відомостей щодо існування майнових претензій до ОСОБА_1 або попереднього власника майна, порушує права позивачки та є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що порушене право ОСОБА_1 підлягає захисту шляхом скасування запис про заборону відчуження нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , яке було зареєстровано 30 червня 2006 року № 3397349 реєстратором Вітовська державна нотаріальна контора Миколаївської області, підстава обтяження: повідомлення б/н 10.11.1987, Корабельне відділення Держбанку. 
За таких обставин, оскільки суд першої інстанції не звернув належної уваги на вищевикладене, що призвело до помилкового висновку про відмову у задоволенні позову, то відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення – про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . 
Керуючись ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником – адвокатом Дев`ятьоровою Антоніною Віталіївною, задовольнити.
Рішення Вітовського районного суду Миколаївської області від 02 липня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Скасувати запис про заборону відчуження нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , яке було зареєстровано 30 червня 2006 року № 3397349 реєстратором Вітовська державна нотаріальна контора Миколаївської області, підстава обтяження: повідомлення б/н 10.11.1987, Корабельне відділення Держбанку. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді Н.В. Самчишина 

Т.В. Серебрякова 

Повна постанова складена 04 листопада 2025 року