ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
08вересня 2025 року
м. Київ
 
справа № 127/8498/15-ц
провадження № 61-5660св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., 
Червинської М. Є.,
 
учасники справи:
заявник (стягувач) - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінстандарт»,
суб?єкт оскарження - приватний виконавець виконавчого округу Вінницької області Тимощук Володимир Вікторович,
заінтересована особа (боржник) - ОСОБА_1 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Вінницького апеляційного суду від 03 квітня 2025 року у складі колегії суддів: Ковальчука О. В., Берегового О. Ю., Шемети Т. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст заявлених вимог
 
У листопаді 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінстандарт» (далі - ТОВ «ФК «Укрфінстандарт») звернулось до суду із скаргою на постанову приватного виконавця виконавчого округу Вінницької області (далі - приватний виконавець) Тимощука В. В.
 
Скарга мотивована тим, що 12 листопада 2024 року приватний виконавець Тимощук В. В. виніс постанову про зупинення вчинення виконавчих дій 
у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 щодо боржника ОСОБА_1 на підставі того, що на його адресу надійшла ухвала Вінницького міського суду Вінницької області від 08 листопада 2024 року у справі № 127/28975/24 про забезпечення позову, якою накладено арешт на житловий будинок 
з господарськими спорудами на АДРЕСА_1 , загальною площею 227,3 кв. м, та заборонено відчуження вказаного майна.
 
Виконавець у цій постанові посилався на пункт 3 частини першої статті 34 та статтю 35 Закону України «Про виконавче провадження», однак зміст пункту 3 частини першої статті 34 Закону України «Про виконавче провадження» містить такі підстави: зупинення судом реалізації арештованого майна у разі відсутності іншого майна боржника, на яке може бути звернено стягнення, але ухвала про забезпечення позову не містить формулювання «зупинення судом реалізації арештованого майна».
 
Зважаючи на те, що зміст резолютивної частини ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 08 листопада 2024 року у справі № 127/28975/24 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на житловий будинок 
з господарськими спорудами на АДРЕСА_1 , загальною площею 227,3 кв. м та заборони відчуження вказаного майна не містить фрази, яка прямо вказує на зупинення реалізації арештованого майна боржника, заявник вважав, що виконавець порушив права стягувача, коли виніс оскаржувану постанову.
 
З огляду на вказане ТОВ «ФК «Укрфінстандарт» просило скасувати постанову приватного виконавця Тимощука В. В. про зупинення вчинення виконавчих дій від 12 листопада 2024 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_1.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 08 січня 2025 року 
в задоволенні скарги відмовлено.
 
Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції, встановивши, що ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 08 листопада 2024 року 
у справі № 127/28975/24, яка залишена без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 12 грудня 2024 року, накладено арешт на житловий будинок з господарськими спорудами на АДРЕСА_1 , загальною площею 227,3 кв. м, та заборонено відчуження вказаного майна, дійшов висновку, що у приватного виконавця Тимощука В. В. були підстави для винесення постанови про зупинення вчинення виконавчих дій щодо реалізації зазначеного житлового будинку.
 
При цьому суд вказав, що доводи заявника про те, що ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 08 листопада 2024 року у справі 
№ 127/28975/24 не вирішувалося питання про зупинення реалізації конкретного арештованого майна у разі відсутності іншого майна боржника, на яке може бути звернено стягнення, не заслуговують на увагу, пославшись на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 20 липня 2022 року 
у справі № 370/1226/15.
 
Постановою Вінницького апеляційного суду від 03 квітня 2025 року апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Укрфінстандарт», подану представником Даніліною Н. С., задоволено.
 
Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 08 січня 2025 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким скаргу задоволено.
 
Скасовано постанову приватного виконавця Тимощука В. В. про зупинення вчинення виконавчих дій від 12 листопада 2024 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_1.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що накладення арешту на майно, яке є предметом іпотеки, в порядку забезпечення позову не є підставою для зупинення виконавчих дій щодо реалізації такого майна.
 
Посилаючись на правову позицію, викладену у постанові  Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11 листопада 
2019 року у справі № 337/474/14-ц та у постанові Верховного Суду від 04 липня 2023 року у справі № 359/3016/21, апеляційний суд вказав, що застосований судом першої інстанції захід забезпечення позову у вигляді встановлення заборони на відчуження нерухомого майна, яке є предметом іпотеки, на яке вже було накладено арешт в порядку примусового виконання судового рішення та звернено стягнення, не може вважатись допустимим заходом охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій 
з боку відповідача. Поділ спільного майна не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, і його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і спрямований на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Недобросовісність поведінки при поділі спільного майна, зловживання правами й наявність негативних наслідків для кредитора підлягають доказуванню на загальних підставах.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
26 квітня 2025 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Вінницького апеляційного суду від 
03 квітня 2025 року та залишити в силі ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 08 січня 2025 року.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судове рішення у справі № 127/28975 
є окремим рішенням, яке набрало законної сили та підлягає виконанню, щодо захисту прав власності ОСОБА_2 на житловий будинок на АДРЕСА_1 . Примусова реалізація житлового будинку 
у виконавчому провадженні призведе до позбавлення права власності та житла третьої особи, що проживає у цьому будинку. Вказує, що приватний виконавець правомірно і на законних підставах з урахуванням пункту 3 частини першої статті 34, статті 35 Закону України «Про виконавче провадження» постановив зупинити вчинення виконавчих дій з примусового виконання виконавчого листа № 127/8498/15, виданого 02 серпня 2017 року. 
 
Доводи інших учасників справи
 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
 
Рух касаційної скарги та матеріалів справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 20 травня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Вінницького міського суду Вінницької області.
 
Зупинено дію постанови Вінницького апеляційного суду від 03 квітня 
2025 року до закінчення її перегляду в касаційному порядку.
 
16 червня 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволенняз таких підстав.
 
Фактичні обставини справи 
 
У провадженні суду першої інстанції перебувала на розгляді цивільна справа за позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ТОВ «Торговий Дім «Атлантик Авто», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки (справа № 127/8498/15-ц).
 
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 27 квітня 2017 року провадження у справі в частині позовних вимог до ТОВ «Торговий Дім «Атлантик Авто» закрито.
 
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27 квітня 2017 року 
у задоволенні позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до 
ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 05 липня 2017 року апеляційну скаргу ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено. 
 
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 квітня 
2017 року скасовано та ухвалено у справі нове судове рішення, яким позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено.
 
Стягнено з ОСОБА_3 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором від 18 липня 2008 року 
№ СRL-SMEB00/292/2008 у розмірі 103 075,38 дол. США, що еквівалентно 
2 380 062,00 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 94 807,38 дол. США, що еквівалентно 2 189 149,80 грн; заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками - 8 268,00 дол. США, що еквівалентно 190 912,25 грн, та пеня - 304 714,86 грн.
 
Стягнено із ОСОБА_4 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором від 18 липня 2008 року 
№ СRL-SMEB00/292/2008 у розмірі 103 075,38 дол. США, що еквівалентно 
2 380 062,00 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 94 807,38 дол. США, що еквівалентно 2 189 149,80 грн; заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками - 8 268,00 дол. США, що еквівалентно 190 912,25 грн, та пеня - 304 714,86 грн.
 
В рахунок часткового погашення заборгованості за кредитним договором від 
18 липня 2008 року № СRL-SMEB00/292/2008 для задоволення вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернено стягнення на предмет іпотеки, а саме на нерухоме майно: житловий будинок зі спорудами 
АДРЕСА_2 , загальною площею 227,3 кв. м, належний ОСОБА_1 ; земельну ділянку площею 0,0600 га, кадастровий номер 0510137000:03:053:0138, належну ОСОБА_1 , а кошти, отримані від реалізації предмета іпотеки, визначено направити на погашення загальної заборгованості перед ТОВ «ОТП Факторинг Україна», що виникла на підставі кредитного договору від 18 липня 2008 року № СRL-SMEB00/292/2008 у розмірі 103 075,38 дол. США, що еквівалентно 2 380 062,00 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 
94 807,38 дол. США, що еквівалентно 2 189 149,80 грн; заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками - 8 268,00 дол. США, що еквівалентно 190 912,25 грн, та пеня у розмірі 304 714,86 грн. Визначено спосіб реалізації предмета іпотеки із застосуванням процедури, передбаченої статтями 39, 41 Закону України «Про іпотеку», а саме шляхом реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах за початковою ціною, яку визначить суб`єкт оціночної діяльності в ході виконавчого провадження, але не нижчою за 1 158 341,00 грн, що визначена сторонами при укладенні договору іпотеки.
 
Стягнено з ОСОБА_3 і ОСОБА_4 в рівних частинах на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» судові витрати, понесені на сплату судового збору, 
в розмірі 7 673,04 грн.
 
19 липня 2021 року на адресу приватного виконавця Тимощука В. В. надійшла заява ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про примусове виконання рішення Вінницького міського суду та оригінал виконавчого листа № 127/8498/15 від 
02 серпня 2017 року про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок часткового погашення заборгованості за кредитним договором від 18 липня 2008 року № CRL-SMEB00/292/2008
 
19 липня 2021 року приватний виконавець Тимощук В. В. виніс постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1.
 
У межах вказаного виконавчого провадження винесено постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника від 26 січня 2022 року, а також постанову про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадження від 03 вересня 2024 року.
 
Постановою Вінницького апеляційного суду від 20 лютого 2024 року замінено стягувача ТОВ «ОТП Факторинг Україна» у виконавчому провадженні 
№ НОМЕР_1 з виконання виконавчого листа, виданого Вінницьким міським судом Вінницької області 02 серпня 2017 року у справі №127/8498/15, на 
ТОВ «ФК «Укрфінстандарт».
 
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 24 квітня 2024 року замінено стягувача ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на правонаступника ТОВ «ФК «Укрфінстандарт» у виконавчому провадженні № НОМЕР_1.
 
У вересні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 , ТОВ «ФК «Укрфінстандарт», ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про визнання права власності на частку у спільній сумісній власності на нерухоме майно (справа № 127/28975/24).
 
У листопаді 2024 року ОСОБА_2 подала до суду заяву про забезпечення позову, в якій просила забезпечити її позов, шляхом накладення арешту на житловий будинок з господарськими спорудами на 
АДРЕСА_1 , загальною площею 227,3 кв. м, та земельну ділянку площею 
0,0600 га, кадастровий номер 0510137000:03:053:0138, за цією ж адресою 
і накласти заборону на їх відчуження.
 
Ухвалою Вінницького міського суду від 08 листопада 2024 року заяву ОСОБА_2 задоволено частково. Накладено арешт на житловий будинок з господарськими спорудами на АДРЕСА_1 , загальною площею 227,3 кв. м та заборонено відчуження вказаного майна. У задоволенні інших вимог заяви відмовлено.
 
В цій ухвалі суд установив, що житловий будинок з господарськими спорудами на АДРЕСА_1 , загальною площею 227,3 кв. м належить на праві власності ОСОБА_1 , а іпотекодержателем вказаного майна 
є ТОВ «ФК «Укрфінстандарт», що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав від 12 травня 2023 року № 332095650.
 
Постановою Вінницького апеляційного суду від 12 грудня 2024 року ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 08 листопада 2024 року залишено без змін.
 
12 листопада 2024 року у межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 приватний виконавець Тимощук В. В. при примусовому виконанні виконавчого листа № 127/8498/15, виданого 02 серпня 2017 року Вінницьким міським судом Вінницької області, виніс постанову про зупинення вчинення виконавчих дій на підставі того, що на адресу приватного виконавця надійшла ухвала Вінницького міського суду Вінницької області у справі № 127/28975/24 від 08 листопада 
2024 року.
 
Враховуючи викладене, керуючись пунктом 3 частини першої статті 34, статтею 35 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зупинив вчинення виконавчих дій з примусового виконання зазначеного вище виконавчого листа до розгляду питання по суті. ДП «Сетам» зупинило торги з реалізації майна боржника ОСОБА_1 (житловий будинок з господарськими будівлями, загальною площе 227,3 кв. м. та земельна ділянка 0,0600 га, кадастровий номер 0510100000:03:053:0138, що на АДРЕСА_1 ), номер лота 562169.
 
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25 серпня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ТОВ «ФК «Укрфінстандарт», ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про визнання права власності на частку у спільній сумісній власності відмовлено.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованихобставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог 
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Оскаржуване судове рішення апеляційного суду зазначеним вимогам закону відповідає.
 
Згідно з пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України, статтею 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.
 
Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією 
з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказує, що «право на суд» було 
б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачається у статті 6 Конвенції про захист прав людини 
і основоположних свобод (далі - Конвенція) тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (Hornby v. Greece, № 18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).
 
ЄСПЛ вказав, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень, які 
у країні, яка поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи шкоди одній із сторін (ZHOVNER v. UKRAINE, № 56848/00, § 33, ЄСПЛ, від 29 червня 2004 року).
 
Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження 
і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, 
а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження»).
 
Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень 
у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.
 
Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно зі статтею 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).
 
Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно 
і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії; здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (стаття 18 Закону України «Про виконавче провадження»).
 
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 34 Закону виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі зупинення судом реалізації арештованого майна у разі відсутності іншого майна боржника, на яке може бути звернено стягнення.
 
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 150 ЦПК України зупинення продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, може застосовуватись судом як захід забезпечення позову.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі 
№ 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19) зробила висновок, що заборона відчуження або арешт майна, які накладаються судом для забезпечення позову про стягнення грошових коштів, мають на меті подальше звернення стягнення на таке майно в разі задоволення позову. При цьому, іпотека або арешт, що зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно раніше, мають вищий пріоритет, ніж заборона відчуження або арешт майна, накладені судом, які були зареєстровані пізніше. У цьому разі заборона відчуження або арешт майна, накладені судом, не є перешкодою для реалізації майна, 
а покупець такого майна набуває право власності на нього вільним від зазначених обтяжень. Якщо ж майно не буде реалізоване, а іпотека буде припинена або буде знятий арешт, накладений виконавцем (зокрема, у випадку повного виконання боржником свого обов`язку), то заборона відчуження або арешт майна, накладені судом, і надалі виконуватимуть функцію забезпечення позову.
 
У постанові Верховного Суду від 04 липня 2023 року у справі № 359/3016/21 (провадження № 61-6893св23) зазначено, що «застосований судом першої інстанції захід забезпечення позову у вигляді встановлення заборони на відчуження нерухомого майна, яке є предметом іпотеки, на яке вже було накладено арешт в порядку примусового виконання судового рішення та звернено стягнення, не може вважатись допустимим заходом охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій 
з боку відповідача.

 
У контексті дотримання балансу прав та інтересів позивача, а також третіх осіб, права яких порушуються у зв`язку із застосуванням спірного заходу забезпечення позову, колегія суддів звертає увагу на необхідність дотримання загальних засад цивільного законодавства, таких як справедливість, добросовісність та розумність.
 
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно 
з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Недобросовісність поведінки подружжя при поділі спільного майна, зловживання правами й наявність негативних наслідків для кредитора підлягають доказуванню на загальних підставах».
 
Подібний висновок викладено, зокрема, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року 
у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18).
 
Апеляційний суд, установивши, що предметом виконавчого провадження 
№ НОМЕР_1 є майно, яке є предметом іпотеки, зробив правильний висновок про задоволення скарги ТОВ «ФК «Укрфінстандарт», оскільки накладення арешту на майно, яке є предметом іпотеки, в порядку забезпечення позову не є підставою для зупинення виконавчих дій щодо реалізації такого майна, тому що заборона відчуження або арешт майна, накладені судом, не є перешкодою для реалізації майна. Іпотека або арешт, що зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно раніше, мають вищий пріоритет, ніж заборона відчуження або арешт майна, накладені судом, які були зареєстровані пізніше.
 
Доводи касаційної скарги не спростовують висновків, які обґрунтовано викладені в рішенні апеляційного суду, правильне дотримання судом норм матеріального та процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваного судового рішення та зводяться до необхідності переоцінки доказів, що не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
 
Висновки за результатом розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Переглянувши оскаржуване судове рішення в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, апостанови Вінницького апеляційного суду від 03 квітня 2025 року - без змін, оскільки підстав для її скасування немає.
 
З огляду на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Вінницького апеляційного суду від 03 квітня 2025 року залишити без змін.
 
Поновити дію постанови Вінницького апеляційного суду від 03 квітня 
2025 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                             В. М. Коротун

Є. В. Коротенко

М. Є. Червинська