ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2025 року	Львів	Справа № 260/2238/25 пров. № А/857/31794/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,
суддів Глушка І.В., Затолочного В.С.,
за участі секретаря судового засідання Грищук В.Б.,
представник позивача: не з`явився 
представника відповідача: Магдинець О-Л.Є.
представник третьої особи: не з`явився 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у м. Львові Державної міграційної служби України на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 червня 2025 року  у справі № 260/2238/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до  Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Головне управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області про визнання протиправним та скасування рішення,
суддя в 1-й інстанції – Луцович М.М.,
час ухвалення рішення – не зазначено,
місце ухвалення рішення –м. Ужгород,
дата складання повного тексту рішення – 26 червня 2025 року,

                                                       В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, в якому просила:
1) визнати протиправним та скасувати рішення, прийняте відповідачем, Державною міграційною службою України, від 11 березня 2025 року за № 08-25 про відмову громадянці російської федерації ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
2) зобов`язати відповідача прийняти рішення про визнання ОСОБА_1  біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 21 березня 2025 року представником позивача було отримано від Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області повідомлення № 2101.7/1 від 20 березня 2025 р. про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підставою для відмови є рішення Державної міграційної служби України від 11 березня 2025 року № 08-25. Позивач вважає, що вищевказане оскаржуване рішення Державної міграційної служби України свідчить про порушення вимог Закону №3671-VI та прийняте на підставі неповного з`ясування всіх обставин під час дослідження зібраних у справі доказів, та всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання громадянки російської федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Вказує, що у висновку щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 24.01.2025 р. у справі №2022UZ003 фактично обмежилися наданням оцінки фактам, обставинам та доказам у справі про банкрутство та кримінального провадження відносно позивача у кримінальній справі, порушеній відносно неї у російській федерації.
Наведені обставини, на переконання позивача, свідчили про протиправність оскаржуваного рішення та необхідності захисту порушеного права, що зумовило звернення до суду.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 27 червня 2025 року адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, буд. 9, м. Київ, 01001, код ЄДРПОУ 37508470), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача – Головне управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області (вул. Івана Коршинського, 12а, м. Ужгород, Ужгородський р-н, Закарпатська обл., 88017, код ЄДРПОУ 37809328) про визнання протиправним та скасування рішення – задовольнити. 
Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України № 08-25 від 11 березня 2025 року про відмову громадянці російської федерації ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Зобов`язано Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання громадянки російської федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до матеріалів особової справи №2022UZ0003, з урахуванням висновків суду у цій справі.
Державна Міграційна служба України не погодилась з рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 13.06.2025 у справі № 260/2238/25, вважає його протиправним та таким, що прийнято за формального розгляду справи, без врахування всіх обставин у справі, що мають значення, з невірним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить задовольнити апеляційну скаргу, скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову про відмову у задоволенні позовних вимог. 
Зокрема, у поданій апеляційній скарзі апелянт вказує про те, що  єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності: стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини першої статті 1 Закону або зазнати серйозної шкоди, пов`язаної з умовами, зазначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/ЕU, та пункті 13 частини першої статті 1 Закону. Згідно з пунктом 195 Керівництва з процедури і критеріїв з визнання статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника. Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування зо ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
У підпункті 2) пункту 3 висновку ГУ ДМС у Закарпатській області від 25.01.2025 діяльність позивачки під час її перебування на території України щодо допомоги ЗСУ (перерахування коштів для потреб ЗСУ, придбання ліків для лікарень, де перебувають на лікуванні поранені військові), про що вона стверджує під час співбесід 07.06.2023, 02.05.2024 року, у ситуації російсько-української війни є нововиявленою обставиною у її справі і може бути самостійною підставою для обґрунтованих побоювань стати жертвою політичних переслідувань у разі її повернення до країни громадянської належності, але за певної умови, визначеної пунктом 80 параграфа F Керівництва УВКБ ООН: наявні у шукача захисту неприйнятні для агента переслідування певні переконання та здійснення ним певних вчинків, пов`язаних із такими переконаннями, мають бути відомі агенту переслідування, щоб неминуче призвести до переслідування у разі повернення на територію країни походження. Тоді, як є підстави вважати, що наявний в обставинах справи позивачки політичний аспект (фінансова та матеріальна підтримка ЗСУ в умовах збройної агресії рф) не є домінуючим, так як не відповідає вище наведеним вимогам параграфу F Керівництва УВКБ ООН. 
Здійснені позивачем платежі на підтримку Збройних Сил України  здійснювалися через платіжні системи та банківські установи України, доступу до яких рф не має. Неможливість  ідентифікувати автора публікацій в мережі Фейсбук як фізичну особу – ОСОБА_1 ,  є свідченням того, що позивачка намагається не персоналізувати публічно свою діяльність з допомоги ЗСУ, і це суперечить її твердженням про саме публічність такої діяльності, з чого вбачається, що заявниця намагається маніпулювати процедурою надання захисту в Україні з метою легалізації на її території, не маючи обґрунтованих підстав для набуття такого захисту. Апелянт зазначає про те, що судом першої інстанції не спростовано твердження про відсутнє публічне висвітлення нею діяльності щодо фінансування та матеріальної підтримки ЗСУ, яке б привернуло увагу спецслужб рф.
Заперечення на апеляційну скаргу висвітлені у відзиві, що поданий представником позивача від 01.09.2025 року.  У поданому документі зазначається про те, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань. Разом з тим, побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної й об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. До того ж, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Позивач зауважує, що відкриття кримінальних справ з економічних питань в росії є адміністративним засобом для переслідування та залякування підприємців, особливо тих які виступають проти свавілля лідерів політичної системи країни та не згідні з протиправними умовами та вимогами, на які їх схиляють правлячі кола державного управління. Інформація про розшук позивача через Інтерпол є ще одним фактом підтвердження того, як російські правоохоронні органи з метою знищення опозиційно налаштованих громадян застосовують весь спектр доступних методів боротьби у захисті існуючого путінського режиму, включаючи повноваження і засоби міжнародних організацій, зокрема Інтерпол.
Враховуючи вищевказане, позивач вважає що рішення Закарпатського окружного адміністративного суду у справі № 260/2238/25 від 13 червня 2025 року є законним, ухваленим відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, та об`єктивним - прийнятого судом на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, доводи, що викладені в апеляційній сказі не спростовують встановлених судом обставин та зроблених на їх підставі висновків. Просять Восьмий апеляційний адміністративний суд залишити апеляційну скаргу Державної міграційної служби України без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду у справі № 260/2238/25 від 13 червня 2025 року без змін. 
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового захисту або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначається Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі – Закон). Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону біженець – особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності: стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини першої статті 1 Закону або зазнати серйозної шкоди, пов`язаної з умовами, зазначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/ЕU, та пункті 13 частини першої статті 1 Закону.
Згідно з пунктом 195 Керівництва з процедури і критеріїв з визнання статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.
Відповідно до Керівних положень УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 16 грудня 1998 року, пункт 5 і 6: «Факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Обов`язок надання доказів на користь повідомлених фактів вважається «обов`язком доказування». Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосуються його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення
Позивачка є громадянкою росії, ІНФОРМАЦІЯ_1 , християнка /православна, етнічна приналежність – українка. Незаміжня. Має спільних дітей з громадянином російської федерації ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 : донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (завірена копія свідоцтва про народження № 1.80 НОМЕР_2 , проживає у Франції, та син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (завірена копія свідоцтва про народження № НОМЕР_3 , проживає разом із заявницею в Україні. Позивачка уродженка м. Дубна, Московської області та проживала в АДРЕСА_2 , росія. Середню освіту здобула в середній загальноосвітній школі № 4 м. Дубна Московської області. Упродовж 1988 1994 років навчалася в Московському державному університеті імені М.В. Ломоносова на спеціальності «фізик» і по завершенню навчання їй присвоєна кваліфікація «фізика». З 1998 до 2001 року навчалася в російській економічній академії імені Г. В. Плеханова і присвоєна кваліфікація економіст на спеціальності «фінанси і кредит» (арк. 40 особової справи). З 2011 по 2017 рік працювала позаштатним кореспондентом інформаційно розважальної газети «Волоколамская неделя» (м. Волоколамск Московська область, росія). З 2016 по 2018 рік працювала начальником інвестиційного відділу ТОВ «Страхова компанія «РЕСПЕКТ» , а з 2018 по 2019 рік - начальником інвестиційного відділу ТОВ «Управляющая компанія «Опора». Паралельно з 2016 по 2018 рік працювала офіційно на підставі трудового договору в приватному підприємстві «Магнус Авто» м. Київ. З 2019 року приватно викладає вищу математику та фізику. 10.04.2016 року позивачка вперше прибула на територію України повітряним транспортом до Одеси. З цього часу вона неодноразово здійснювала поїздки за межі України (Австрія, Болгарія, Кіпр, Грузія, Італія, Бельгія), відповідно до відміток про перетин кордону, які містяться в закордонному паспорті заявниці.     Востаннє позивачка прибула на територію України 06.06.2018 року повітряним транспортом до Одеси, відповідно до міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон «Аркан».
На території України позивачка 10.10.2016 року документована посвідкою на тимчасове проживання серії НОМЕР_4 з строком дії до 02.09.2017, підстава видачі 05/04 (працевлаштування). 28.02.2017 року документована посвідкою на тимчасове проживання серії НОМЕР_5 з строком дії до 02.09.2017 у зв`язку з втратою посвідки серії НОМЕР_4 . 09.11.2017 документована посвідкою на тимчасове проживання серії НОМЕР_6 з строком дії до 04.10.2018. 08.10.2018 року позивачка була затримана при спробі перетину державного кордону України КПП «Кучурган» через перебування у міжнародному розшуку за лінією Інтерполу для притягнення до кримінальної відповідальності, країна ініціатор – рф. 
Як встановлено судом та підтверджено матеріалами адміністративної справи, 04.12.2018 року ОСОБА_1 вперше звернулась із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України № 649 від 07.09.2011 року.
Наказом ГУ ДМС в Одеській області №18 від 28.01.2019 року відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянці російської федерації на установчі дані ОСОБА_1 , 01.12.1970 року.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 08.07.2019 року по справі № 420/782/19 визнано протиправним та скасовано наказ ГУ ДМС в Одеській області «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» № 18 від 28.01.2019 року та зобов`язано ГУ ДМС в Одеській області відповідно до процедури, передбаченої ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Наказом управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області № 203 від 24.10.2020 року, на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08.07.2019 року по справі № 420/782/19 вирішено здійснити оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянці російської федерації ОСОБА_1 та її неповнолітнього сина.
Висновком головного спеціаліста відділу по роботі з шукачами захисту управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області від 06.04.2020 року по справі №2019OD0008 вирішено, що доцільно відмовити у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянці російської федерації на установчі дані ОСОБА_1 та її неповнолітньому сину на установчі дані ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , як особам, стосовно яких встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.
Рішенням Державної міграційної служби України від 12.05.2020 року №135-20 підтримано висновок ГУ ДМС в Одеській області та відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянки російської федерації ОСОБА_1 
ОСОБА_1 , не погоджуючись із вказаним рішенням, оскаржила його до Одеського окружного адміністративного суду.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22.10.2020 року по справі № 420/4695/20 відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 12.05.2020 року №135-20, яким ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16.02.2021 року по справі № 420/4695/20 рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22.10.2020 року по справі № 420/4695/20 залишено без змін.
13.05.2021 року ОСОБА_1 звернулась до ГУ ДМС в Одеській області із заявою про перегляд матеріалів особової справи № 2019OD00008, в межах якої розглядається заява ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку із нововиявленими обставинами (повторна заява). Заява була прийнята та зареєстрована ГУ ДМС України в Одеські області 14.05.2021 року за вх. № Л-615/6/5101-21.
27.05.2021 року представник позивача – адвокат Козлов О.О., отримав відповідь начальника ГУ ДМС в Одеський області Погребняк О.Г. від 26.05.2021 року на заяву від 13.05.2021 року.
Вважаючи таку бездіяльність протиправною позивачка знову звернулася до Одеського окружного адміністративного суду (справа 420/9086/21).
04.03.2022 року Одеським окружним адміністративним судом у справі № 420/9086/21 визнано протиправною бездіяльність ГУ ДМС України в Одеській області щодо розгляду заяви ОСОБА_1 від 13.05.2021 року та зобов`язано ГУ ДМС в Одеській області розглянути заяву ОСОБА_1 від 13.05.2021 року (вх. № Л-615/6/5101-21 від 14.05.2021 року), з урахуванням оцінки питання, щодо якого звернувся позивач, наданої судом у рішенні.
24.05.2022 року Одеська обласна прокуратура повідомила адвоката Козлова О.О., на клопотання від 20.05.2022 року, яке надійшло до обласної прокуратури 23.05.2022 року та зареєстровано за № 17012-22, щодо надання дозволу ОСОБА_1 виїхати за межі м. Одеси до м. Ужгород про те, що обласна прокуратура не заперечує у виїзді ОСОБА_1 до м. Ужгород у разі загострення військової агресії з боку російської федерації на території Одеської області та виникненню реальної загрози її життя та здоров`ю, за умови повернення особи до постійного місця проживання на території м. Одеси у строк до 15.07.2022 року.
В той же час, 27.05.2022 року ОСОБА_1 звернулася до ГУ ДМС в Закарпатській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій просила повторно розглянути питання про визнання її біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.
15.06.2022 року наказом ГУ ДМС в Закарпатській області № 29 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», відповідно до статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянці російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з необґрунтованістю заяви.
Не погоджуючись із наказом ГУ ДМС в Закарпатській області №29 від 15.06.2022 року, позивачка звернулася до суду з позовом про його скасування.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 07.02.2023 року у справі № 260/2135/22 (набрало законної сили згідно постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10.05.2023 року) визнано протиправним та скасовано наказ ГУ ДМС в Закарпатській область № 29 від 15.06.2022 року, яким ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язано ГУ ДМС в Закарпатській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 27.05.2022 року, з урахуванням висновків суду.
Так, відповідач повторно розглянув заяву ОСОБА_1 від 27.05.2022 року, зокрема склав Висновок працівника щодо прийняття рішення про відмову щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 09.06.2023 року у справі №2022UZ0003 та рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке заявницею оскаржено до Закарпатського окружного адміністративного суду.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 24.01.2024 року у справі № 260/5087/23 зобов`язано ГУ ДМС в Закарпатській область повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 27.05.2022 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
На виконання вказаного судового рішення, ГУ ДМС в Закарпатській області повторно розглянуто заяву ОСОБА_1 від 27.05.2022 року, за наслідками розгляду якої прийнято рішення за № 4 від 07.05.2024 року, яким ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 12.07.2024 року у справі № 260/3477/24 (набрало законної сили згідно постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26.09.2024 року) визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області № 4 від 07 травня 2024 року, яким ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 27 травня 2022 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням висновків суду.
На виконання рішення суду від 12.07.2024 року у справі № 260/3477/24 Головне управління ДМС у Закарпатській області 04.10.2024 року прийнято рішення про повторний розгляд заяви ОСОБА_1 від 27.05.2022 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
24 жовтня 2024 року Головним управлінням ДМС у Закарпатській області складено висновок працівника щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
24 січня 2025 року Головним управлінням ДМС у Закарпатській області складено висновок щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
11 березня 2025 року Державною міграційною службою України прийнято рішення №08-25 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Даючи оцінку оскаржуваному рішенню ДМС України від 11 березня 2025 року за № 08-25 про відмову громадянці російської федерації ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд першої інстанції встановив про те, що як слідує з дослідженої судом особової справи позивача №2022UZ0003 та протоколів співбесід із нею, причиною небажання повертатись до країни походження, серед іншого, є побоювання позивача стати жертвою переслідувань у країні громадянської належності через політичні переконання, а також політичні переслідування та тиск на неї з боку спецслужб російської федерації як на підприємця.
Позивач вказувала, що кримінальна справа № 41701450149000816 була очевидно сфабрикована правоохоронними органами російської федерації для чинення тиску на позивача і на її бізнес з метою заволодінням ним наближеними до політичного режиму в рф особами. 
Суд першої інстанції зазначив, що  відповідачем також не взято до уваги численні судові рішення, винесені на користь позивача під час її повторного звернення до органів міграційної служби, в яких встановлено обґрунтованість побоювань позивача стати жертвою переслідування за ознаками політичних переконань.
Використовуючи вказані твердження, суд першої  інстанції прийшов до висновку,  що висновок від 24 січня 2025 року щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не відповідає вимогам щодо комплексного та системного вивчення документів, наявних в особовій справі заявника, та перевірки фактів, повідомлених заявником або його законним представником, що також було проігноровано відповідачем під час прийняття оскаржуваного рішення в даній судовій справі.
Колегія суддів заперечує висновок суду першої інстанції, вважає його не таким, що не відповідає дійсним обставинам справи, вказане заперечення обґрунтовує наступним.  
Єдиним критерієм для набуття особою статусу біженця є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини першої статті 1 Закону. 
При цьому, завдана особі шкода повинна бути досить серйозною – сягати рівня небезпеки самого існування особи або втрати неї свободи виключно з причин належності до певної раси, релігії, національності, соціальної групи та політичних переконань, як то визначено пунктом 51 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженця) УВКБ ООН, яке тлумачить положення Конвенції 1951 року (Керівництво УВКБ ООН). 
За наданими позивачкою паспортними документами неможливо визначити її національність, однак під час заповнення п. 1.10 анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вона ідентифікує себе як українку за національністю, що знаходить продовження під час співбесіди від 15.10.2024 року, де позивачка вказує, що мало місце переслідування її за національною ознакою в період з 2014 року. При цьому, під час першого звернення за захистом в Україні 14.01.2019 року позивачка не повідомляє про своє переслідування за національною ознакою. Довідкою про реабілітацію від 21.10.2005 № 13-189-05, виданою прокуратурою Московської області, щодо бабусі по батьковій ліній, яку позивачка надала як доказ свого українського походження, підтверджується факт проживання бабусі на території УРСР у 1941 році та те, що бабуся і батько визнані такими, що піддавалися політичним репресіям з боку радянської влади і реабілітовані прокуратурою Одеської області Республіки Україна 23 березня 1992 року, а відповідно до довідки від 30.06.2020 № 4575, виданої апаратом АКІМА району «САРИАРКА міста Нур-Султан Казахстан,  бабуся позивачки - етнічна росіянка, тобто, вказані документи свідчать про російське походження її бабусі по батьковій лінії, а не про українське ( згідно відомостей міграційної служби). Враховуючи наведене та той факт, що відповідно до свідоцтва про народження позивачки серії НОМЕР_7 , виданого 18.12.1970 року, її батьки є етнічними росіянами, а тому відсутні підстави вважати, що вона переслідувалася і може переслідуватися у разі повернення до рф за ознакою національності.
Позивачка стверджує, що у разі повернення зазнає переслідувань за ознаками політичних переконань: за надання фінансової підтримки російській опозиції до залишення території рф, а також за допомогу ЗСУ на території України. Слід звернути увагу, що такий елемент її заяви від 14.01.2019 як ймовірне політично вмотивоване кримінальне переслідування через надання фінансової підтримки російській опозиції вже отримав правову оцінку, викладену у рішенні Одеського окружного адміністративного суду від 22.10.2020 та постанові П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16.02.2021 року (справа № 420/4695/20), а саме: «Суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання позивача біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки матеріали справи не містять, а позивачем не було надано жодних доказів того, що вона підпала під будь-яке насилля чи переслідування у власній країні у тому числі за ознаками раси, національності, віросповідання, політичних поглядів чи належності до певної соціальної групи. Намагання у такий спосіб уникнути кримінальної відповідальності в своїй країні шляхом переховування в іншій країни, не є передбаченою законодавством України підставою для надання такій особі статусу біженця. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 15.04.2021 року особі відмовлено у відкритті касаційного провадження, чим фактично підтримано аргументи Одеських судів першої та апеляційної інстанцій.  
Не спростовуючи позицію Одеського окружного адміністративного суду від 22.10.2020 та П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16.02.2021 року (справа № 420/4695/20), Восьмий апеляційний адміністративний суд у постанові від 10.05.2023 у справі № 260/2135/22, а у подальшому Восьмий апеляційний адміністративний суд у постанові від 02.04.2024 у справі № 260/5087/23 вважають, що «територіальний орган міграційної служби не врахував той факт, що Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022р., у зв`язку з військовою агресією рф проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п.20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», в Україні введено воєнний стан, який продовжується на теперішній час. Звідси, подання позивачем заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує особливого захисту, вже може вважатися додатковою підставою для обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань в ситуації, яка склалась на теперішній час в рф». 
Однак, лише сам факт перебування особи, зокрема позивачки, на території України на момент початку повномасштабного вторгнення росії, не є умовою для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту як це визначено Законом.
Як встановлено у підпункті 2) пункту 3 висновку ГУ ДМС у Закарпатській області від 25.01.2025 діяльність позивачки під час її перебування на території України щодо допомоги ЗСУ (перерахування коштів для потреб ЗСУ, придбання ліків для лікарень, де перебувають на лікуванні поранені військові), про що вона стверджує під час співбесід 07.06.2023, 02.05.2024 року, у ситуації російсько-української війни є нововиявленою обставиною у її справі і може бути самостійною підставою для обґрунтованих побоювань стати жертвою політичних переслідувань у разі її повернення до країни громадянської належності, але за певної умови, визначеної пунктом 80 параграфа F Керівництва УВКБ ООН: наявні у шукача захисту неприйнятні для агента переслідування певні переконання та здійснення ним певних вчинків, пов`язаних із такими переконаннями, мають бути відомі агенту переслідування, щоб неминуче призвести до переслідування у разі повернення на територію країни походження. Тоді, як є підстави вважати, що наявний в обставинах справи позивачки політичний аспект (фінансова та матеріальна підтримка ЗСУ в умовах збройної агресії рф) не є домінуючим, так як не відповідає вище наведеним вимогам параграфу F Керівництва УВКБ ООН, виходячи з наступного.
Під час співбесід 02.05.2024, 15.10.2024 року позивачка наголошує, що її діяльність на засудження агресії росії і на підтримку ЗСУ є публічною (публікує фотозвіти та дописи про свою діяльність на підтримку ЗСУ у соціальних мережах), тому про це неминуче стане відомо російській стороні і у разі її повернення на територію країни громадянської належності та  нею зацікавляться представники компетентних державних органів російської федерації. Також, під час співбесіди вона наголошує, що представники державних органів України можуть знайти у соціальних мережах Інтернет публічно викладені нею історії підтримки України та надає відповідний нік для доступу в мережі Фейсбук: «Швачка Татьяна». Водночас, у процесі розгляду матеріалів справи позивачки знайдено та проаналізовано публікації у мережі Фейсбук з початку повномасштабного вторгнення в Україну і з`ясовано наступне:
- у мережі Фейсбук сторінка для загального кола користувачів закрита, переглянути контент можливо лише після додавання у друзі, тобто заявниця може контролювати доступ до своєї сторінки;
- відсутні особисті публікації позивачки із засудженням збройної агресії росії з 24 лютого 2022 року, є лише передрук публікацій інших авторів. Наприклад, 12 листопада 2023 року про захисників Маріуполя. Однак, в стрічці новин на сторінці позивачки в мережі Фейсбуку наявні  публікації лише з гумористичним змістом;
- єдині три публікації, де позивачка висловлює свою позицію щодо війни в Україні на сторінці у мережі Фейсбук з`явилися ні до, ні на час звернення із заявою, ні до та після перших співбесід, а вже після співбесіди 02.05.2024 року. 
- не дивлячись на те, що вказана позивачкою фінансова підтримка ЗСУ і мала місце, платежі здійснювалися через платіжні системи та банківські установи України, доступу до яких рф не має. З огляду на те, що неможливо ідентифікувати автора публікацій в мережі Фейсбук (відсутня аватарка та доступ до сторінки для сторонніх), колегія суддів вважає, що позивачка намагається не персоналізувати публічно свою діяльність з допомоги ЗСУ, і це суперечить її твердженням про саме публічність такої діяльності, з чого вбачається, що заявниця намагається маніпулювати процедурою надання захисту в Україні з метою легалізації на її території, не маючи обґрунтованих підстав для набуття такого захисту.
В обставинах справи позивачки є елементи об`єктивної сторони, які свідчать про сумнівність її твердження про політично вмотивоване кримінальне переслідування в країні громадянської належності з огляду на наступне. 
Статтею 3 Статуту Міжнародної організації кримінальної поліції Інтерполу категорично забороняється країнам-підписантам такого міжнародного договору заносити до бази Інтерполу дані осіб з політичних, військових, релігійних або расових мотивів. Такі дані заносяться у базу Інтерполу після перевірки їх Генеральним секретарем Інтерполу на відповідність вимогам Статуту. З огляду на те, що позивачку було оголошено у міжнародний розшук у 2018 році терміном до 2023 року, а станом на 13.11.2024 вона продовжує перебувати у міжнародному розшуку через мережу Інтерпол (лист сектору міжнародного поліцейського співробітництва ГУНП в Закарпатській області від 13.11.2024 №13270 2024). 
Отже, серед фактів повідомлених заявницею, немає таких, які б могли бути підставою для набуття нею статусу біженця, у відповідності до умов, передбачених пунктом 1 частини першої статті 1 Закону. Єдиним критерієм для набуття особою міжнародного захисту у формі надання їй додаткового захисту є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності: зазнати серйозної шкоди, пов`язаної з умовами, зазначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Директиві Європейського Парламенту та Ради ЄС від 13.12.2011 № 2011/95/ЕС про стандарти для кваліфікації громадян третіх країн або осіб без громадянства як бенефіціарів міжнародного захисту, про єдиний статус для біженців або осіб, які мають право на додатковий захист, також про зміст захисту, що надається (перероблена) (Директива № 2011/95/ЄС), та пункті 13 частини першої статі 1 Закону.
При цьому, завдана особі шкода має бути досить серйозною – сягати рівня небезпеки самого існування особи або втрати нею свободи на довгий термін виключно з причин, зазначених у Директиві № 2011/95/ЄС. 
Критерієм для набуття особою додаткового захисту є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності зазнати серйозної шкоди, пов`язаної з умовами, зазначеними у статті 15 Директиви № 2011/95/ЄС:
- смертна кара або приведення її у виконання;- тортури, нелюдське або принизливе поводження чи покарання для заявника в країні походження;
- серйозна і індивідуальна загроза життю цивільних осіб через загальнопоширене насильство в ситуації міжнародних або внутрішніх збройних конфліктів. 
Покарання за інкримінований злочин позивачці не передбачає смертної кари, на яку в рф введено мораторій. Відсутні підтвердження публічності її діяльності на користь ЗСУ та обізнаності про це російської сторони, щоб нанесення їй серйозної шкоди у розумінні Директиви № 2011/95/ЄС з боку чинної російської влади у разі її повернення могло б бути неминучим. 
Ризик можливого покарання позивачки у країні громадянської належності за вчинення інкримінованого їй російською стороною злочину ч. 4 ст. 159 КК рф не перевищує загальний ризик покарання, яке застосовується до інших фігурантів подібних кримінальних справ.
Згідно із пунктом 35 Директиви № 2001/95/ЄС, ризики, яким піддається все населення країни або частина її населення, самі по собі зазвичай не створюють індивідуальної загрози, яку можна б було кваліфікувати як серйозну шкоду у розумінні статті 15 цієї Директиви. 
Колегія суддів не отримала відомостей щодо фактичного місця проживання та місця знаходження позивача, період повернення з території Закарпатської області, місця її праці та інформації про походження коштів, які необхідні для проживання. Інформація про організацію побуту дитини також відсутня, представник позивача підтвердив про відсутність інформації з цього приводу. Долучений договір оренди від 11.05.2022 року ( т.І а.с. 120) був укладений на 7 місяців з визначеною орендною платою, яка є дещо заниженою на об`єкти  такої категорії. Паспортні дані орендаря засвідчують про видачу паспорту відповідними органами Автономної Республіки Крим в складі України у 2001 році. 
Зі змісту запиту Головного управління ДМС у Закарпатській області, оформленого у 2024 році (т.ІІ а.с. 53) зазначається про нову адресу проживання : 
АДРЕСА_3 була визначена місцем проживання орендодавця за договором оренди від 11.05.2022 року ( т.І а.с. 120). Отже мова йде про декілька квартир, якими позивач має можливість користуватись. 
Проживання в АДРЕСА_4 ) підтверджується тільки згадкою у заяві анкеті ( т.І а.с. 125). Вказана інформація суперечить інформації, що була висвітлена у Висновку працівника щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій міститься твердження ОСОБА_1 про купівлю нерухомості в місті Одеса в 2004 році (т.І а.с. 93). 
Зі змісту листа Управління служби безпеки в Закарпатській області від 15.01.2025 року за 58/2-137 встановлено, що ОСОБА_1 неодноразово здійснювала поїздки до третіх безпечних країн (Швейцарія, Нідерланди, Австрія, Туреччина), де мала змогу звернутися за міжнародним захистом до компетентних органів вказаних держав, однак позивач цього не зробила. 
Враховуючи викладені обставини, аналізуючи зміст документів, що містяться у вказаній судовій справі, колегія суддів вважає, що факт вчинення ОСОБА_1 за межами України злочину неполітичного характеру, проживання в Україні протягом тривалого періоду часу без спроб звернення за міжнародним захистом, перебування на території інших безпечних країн, відсутність обґрунтованих доказів існування реальної загрози її життю, безпеці чи свободи в країні  громадянської належності  є свідченням того, що прийняте відповідачем рішення відповідає вимогам Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно ст. 317 КАС України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Колегія суддів зазначає, що в даному випадку рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 242 КАС України, оскільки судом першої інстанції порушено норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду підлягає скасуванню на підставі ст. 317 КАС України, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні  позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 241-243, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,

                                                  П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України задовольнити.
Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 червня 2025 року  у справі № 260/2238/25 скасувати та прийняти постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до  Державної міграційної служби України , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Головне управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області про визнання протиправним та скасування рішення – відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	Н. М. Судова-Хомюк 	
судді	 	І. В. Глушко 	
 	 	В. С. Затолочний  	
Повне судове рішення складено  13.11.25