Номер провадження: 22-ц/813/3179/25 
Справа № 521/8827/24
Головуючий у першій інстанції Роїк Д.Я.
Доповідач Кострицький В. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11.11.2025 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючий суддя — Кострицький В.В. (суддя - доповідач),
судді – Назарова М.В., Лозко Ю.П.,
розглянувши в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників в порядку ч.1 ст.369 ЦПК України) апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 16 жовтня 2024 року
та на додаткове рішення Малиновського районного суду м. Одеси 13 листопада 2024 року 
за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Страхова компанія « Кредо», ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів,-

В С Т А Н О В И В:

Короткий виклад обставин справи та позиції сторін в суді першої інстанції
ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "КРЕДО", ОСОБА_1 про стягнення невиплаченої частини страхового відшкодування та відшкодування матеріальної шкоди.
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 02.11.2023 р. о 22.15 год. ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Mitsubishi», державний номер НОМЕР_1 , за адресою: кут Адміральський просп. кут Адмірала Луніна, при повороті ліворуч не надав перевагу в русі та допустив зіткнення з автомобілю «TOYOTA» державний номер НОМЕР_2 , який рухався по Адміральському проспекту, внаслідок зіткнення автомобілі отримали механічні пошкодження. Законним володільцем автомобіля «TOYOTA» державний номер НОМЕР_2 є ОСОБА_2 на підставі довіреності в інтересах власника пошкодженого ТЗ ОСОБА_3 . Суддею Київського районного суду м. Одеса ухвалена постанова № 947/35881/23 від 04.12.2023 року, згідно якої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним в порушенні правил дорожнього руху, що спричинило ДТП та останній притягнутий до адміністративної відповідальності. Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована в ТДВ «СК «Кредо», згідно поліса № 216366104. Позивач звернувся до страховика ТДВ «СК «Кредо», від якого було отримано страхове відшкодування в розмірі 89 354,64 гривень. Після здійснення ремонту на СТО пошкодженого у ДТП 02.11.2023 року ТЗ «TOYOTA», державний номер НОМЕР_2 позивач звернувся до Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "КРЕДО" з заявою про доплату страхового відшкодування у розмірі 7 357,58 грн. На думку позивача, ТДВ «СК «Кредо» має доплатити страхове відшкодування, відповідно до Звіту №1803-11-23 про оцінку колісного транспортного засобу від 10.11.2023 року, складеного на замовлення ТДВ «СК «КРЕДО», з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу, франшизи та частини виплаченого страхового відшкодування у розмірі 89 354,64 грн. Крім того, позивач, посилаючись на правову позицію ВП ВС по справі № 755/18006/15-ц, просив стягнути з винуватця ДТП ОСОБА_1 різницю між вартістю матеріальної шкоди та страховою виплатою від ТДВ «СК «КРЕДО» у розмірі 73 357,78 грн. Також просив стягнути з відповідачів судові витрати та витрати на професійну правничу допомогу.
Заявник адвокат Радченко О.В. після ухвалення рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 16 жовтня 2024 звернулась до суду з заявою , в якій просить: ухвалити додаткове рішення по цивільній справі про розподіл між сторонами судових витрат, а саме про стягнення з з Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія «КРЕДО» та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір по справі за стягнення у розмірі 1211, 20 грн. грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000,00 грн.
Свої вимоги мотивує тим, що 16 жовтня 2024 року Малиновським районним судом м. Одеси ухвалено рішення по справі №521/8827/24 за позовом ОСОБА_2 до Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія «КРЕДО» та до ОСОБА_1 про стягнення 80 715,36 грн., згідно якого: позов ОСОБА_2 задоволено у повному обсязі, стягнуто з ТДВ «СК «КРЕДО» на користь ОСОБА_2 страхове відшкодування у розмірі 7 357,58 грн. та стягнуто з ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 73 357,78 грн. Того ж дня, а саме 16 жовтня 2024 року представником позивача ОСОБА_2 адвокатом Радченко О.В. в судовому засіданні повідомлено про подання клопотання про розподіл судових витрат протягом п`яти днів з дня ухвалення рішення, яке було отримано у вказаний строк через систему «Електронний суд». Позивачем ОСОБА_2 були понесені судові витрати в розмірі 17 211,20 грн., в тому числі: судовий збір за стягнення матеріальної шкоди 1211, 20 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000,00 грн.
Короткий зміст рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 16 жовтня 2024 року.
Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 16 жовтня 2024 року позовну заяву ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо», ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів — задоволено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Страхова компанія « Кредо» на користь ОСОБА_2 доплату страхового відшкодування що дорівнює ПДВ у розмірі 7357 гривень 58 копійок. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 вартість відновлювального ремонту ( реальні збитки) у сумі 73357 гривень 78 копійок.
Обґрунтовуючи своє рішення суд першої інстанції виходив з того, що оскільки страховик виплатив позивачеві ОСОБА_2 частину страхового відшкодування, то з Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "КРЕДО" слід стягнути частину невиплаченого страхового відшкодування з вартості відновлювального ремонту з врахуванням коефіцієнту фізичного зносу у розмірі 99 912,22 грн., з урахуванням розміру франшизи передбаченої договором страхування та виплаченого раніше страхового відшкодування, отже сума до стягнення становить 7 357,58 гривень. Крім того, враховуючи норми чинного законодавства, з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 підлягає стягненню різниця між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, що становить 73 357,78 гривень (170 070,00 грн. (реальний збиток/вартість відновлювального ремонту пошкодженого ТЗ) - 96 712,22 грн. (розмір матеріального збитку, який відшкодовує ТДВ СК «КРЕДО») = 73 357,78 гривень).
Короткий зміст додаткового рішення Малиновського районного суду м. Одеси 13 листопада 2024 року.
Додатковим рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 13 листопада 2024 року заяву представника позивача ОСОБА_2 адвоката Радченко Оксани Вікторівни про ухвалення додаткового рішення по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "КРЕДО", ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів - задоволено. Ухвалено додаткове рішення по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "КРЕДО", ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів. Стягнуто з Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія «КРЕДО» та ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_2 , судовий збір по справі у розмірі 109,00 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1350,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_2 , судовий збір по справі у розмірі 1102,20 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 13650,00 грн..
В обґрунтування додаткового рішення суд зазначав, що враховуючи складність справи, тривалість витраченого адвокатом часу, пропорційність витрат до предмету спору та обсягу фактично наданих адвокатом послуг, значення справи для позивача, суд вважає, що розмір витрат на правничу допомогу є обґрунтованим, а тому вимога про стягнення з відповідачів ОСОБА_1 та Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "КРЕДО" на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу підлягає повному задоволенню в сумі 15000 гривень. Враховуючи розмір задоволених позовних вимог, необхідно стягнути на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1350 гривень 00 копійок з Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "КРЕДО" та 13650 гривень 00 копійок з ОСОБА_1 . З квитанції №29-1141375/1 від 29 травня 2024 року вбачається, що позивачем ОСОБА_2 було сплачено судовий збір в розмірі 1211 гривень 20 копійок. Тож, враховуючи, що позовні вимоги позивача ОСОБА_2 задоволені в повному обсязі, з відповідачів  ОСОБА_1 та Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "КРЕДО" на користь позивача необхідно стягнути сплачений ним судовий збір в розмірі 1211 гривень 20 копійок. Отже, враховуючи розмір задоволених позовних вимог, стягненню з Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "КРЕДО" підлягає сума судового збору у розмірі 109 гривень 00 копійок та 1102 гривні 20 копійок з ОСОБА_1 .
Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги
Не погодившись із рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 16 жовтня 2024 року та додатковим рішенням Малиновського районного суду м. Одеси 13 листопада 2024 року, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою безпосередньо до Одеського апеляційного суду. В поданій апеляційній скарзі просить постановити рішення, яким скасувати рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 16 жовтня 2024 року та скасувати додаткове рішення Малиновського районного суду м. Одеси 13 листопада 2024 року. Ухвалити нове рішення, яким вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 – задовольнити частково, а саме у частині стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача 13 200грн. Ухвалити нове рішення, яким вимоги про стягнення судового збору та витрат на правничу допомогу із ОСОБА_1 вирішити у порядку ч.13 ст.141 ЦПК України пропорційно до задоволених вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги, скаржник зазначив, що судом першої інстанції прийнято необґрунтоване рішення в частині деліктного розподілу стягуваної суми зі Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "КРЕДО" та  ОСОБА_1 , яким заподіяно матеріальної шкоди позивачу внаслідок ДТП.
Посилаючись на практику Верховного Суду та апеляційних судів України, вважали що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що розмір шкоди здійсненого страхового відшкодування на рівні 89354,64 грн., а також, що те, що сума відшкодування не перевищує ліміт відповідальності завдавача шкоди (встановлений полісом страхування на рівні 160 000,0 грн.) наявні всі підстави для стягнення цієї суми із саме із ТДВ «СК «КРЕДО» у межах ліміту страхування, тобто у сумі 160 000, 00 грн., проте ніяк не з ОСОБА_1 , який свою відповідальність застрахував відповідно до страхового полісу, та мав би нести відповідальність виключно у межах перевищення ліміту відповідальності, тобто у межах 10070 грн., з урахуванням розміру франшизи 3200,0 грн., що в сумі становить 13200 грн.

Щодо розподілу судових витрат визначених додатковим рішенням Малиновського районного суду м. Одеси 13 листопада 2024 року також вважав його не законним у зв`язку з неправильністю установлених обставин та неправильного дослідження та оцінки доказів.
Зазначав, що у зв`язку з тим, що судом першої інстанції прийнято стягнення сум деліктного зобов`язання між ТДВ «СК «КРЕДО» та ОСОБА_1 з порушенням норм цивільного законодавства та судової практики України, та рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 жовтня 2024 року підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення та перерозподілу стягуваних сум між ТДВ «СК «КРЕДО» та ОСОБА_1 , то судові витрати у даній справі теж підлягають перерозподілу.
Оскільки, позовні вимоги даної справи підлягають задоволенню на 14,6 % від заявленої позивачем суми, тому, враховуючи вимоги ст. 141 ЦПК України, вважали, що сума стягнення виходячи із обставин справи, судові витрати, які б підлягали до стягнення з ОСОБА_1 є значно меншими, ніж стягнуто судом першої інстанції, а саме виходячи із обставин по даній конкретній справи.
Крім того, судом першої інстанції не враховано, що по-перше, відповідач не погоджується із доводами викладеними у заяві про ухвалення додаткового рішення та із рішенням суду першої інстанції від 13.11.2024 з підстав та міркувань, викладених у відзиві на позовну заяву від 19.07.2024, додаткових поясненнях від 16.10.2024 року. По-друге, сторона відповідача вважає, що наданий розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 15,000 грн. суду першої інстанції не варто було брати до уваги, з огляду на наступне.
Заявник долучив до заяви акт та договір про надання правової допомоги. Разом із тим, договір про надання правової допомоги взагалі не поданий учасником провадження у порядку передбаченому ч. 2 ст. 83 ЦІК України. Так, у позовній заяві не зазначено серед переліку документів неможливість його подачі до суду станом на 29.05.2024 року.
Відтак, приєднання такого договору на стадії після ухвалення судового рішення не відповідає вимогам ч. 2 ст. 83 ЦПК України, та фактично до такого доказу має бути застосовані положення ч.8 ст. 83 ЦПК України, а саме – щодо доказів, не поданих у встановлений законом або судом строк.
Щодо долученого акту виконаних робіт зазначали, що відповідно до акту, наданого заявником підготовка позовної заяви з 2-ма вимогами - п. 1 становить ціну 5000,00, а п. 2 становить ціну 6000,00 грн., хоча фактично складність справи, обсяг виконаних робіт вказаний у п. 2 явно не відповідає витраченому часу за умови виконання адвокатом п. 1.
Крім того, відповідно до наданого акту у п. 3, вказано участь у судових засіданнях та визначено судове засідання 18.09.2024 - 1 година та 16.10.2024 - 1,5 годин. Всього 2,5 годин. Вартість 2000,00 грн. за одне судове засідання, а всього 4000,00 грн. Одночасно з цим, відповідно до ухвали 10.07.2024 розгляд справи судом постановлено проводити у спрощеному позовному провадженні. Відповідно до журналу судового засідання обсяг часу проведених судових засідань становить набагато менше, ніж визначено в акті, наданому позивачем.
Враховуючи викладене, приймаючи до уваги ціну позову, складність справи, час витрачений на виконання відповідних робіт, та тривалість розгляду справ Малиновським районним судом 13.11.2024 та 16.10.2024 р., керуючись ч. 5 ст .137 ЦПК України - апелянт вважає, що наявні підстави для зменшення розміру витрат на професійну допомогу та скасування додаткового рішення суду.
Короткий зміст відзивів на апеляційну скаргу
Не погоджуючись з вимогами та доводами апеляційної скарги адвокат Радченко О.В. звернулась з відзивом на апеляційну скаргу та просили апеляційну скаргу на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 жовтня 2024 р. та додаткове рішення від 13 листопада 2024 р. по справі № 521/8827/24 – залишити без задоволення. Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 жовтня 2024 р. та додаткове рішення від 13 листопада 2024 р. по справі № 521/8827/24 - залишити без змін.
В обґрунтування відзиву зазначали, що з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу (відповідно до ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільноправової відповідальності власників наземних транспортних засобів»), з урахуванням франшизи, передбаченої Полісом (відповідно до ст. 12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільноправової відповідальності власників наземних транспортних засобів») та в межах страхових сум, встановлених Полісом (згідно ст. 9 Закону). При цьому, стаття 29 Закону зазначає, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу страховою компанією, в якій застрахована цивільно-правова відповідальність Відповідача 2, як водія автомобілю «Мітсубіші», державний номер НОМЕР_1 – в даному випадку – ТДВ "СК "КРЕДО" - відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Згідно даних Звіту № 1803-11-23 про оцінку колісного транспортного засобу автомобіля Toyota Prius, реєстраційний номер НОМЕР_3 , власник - ОСОБА_3 , складеного 10.11.2023 року (далі - Звіт), складеного на замовлення відповідача 1 - ТДВ «СК «КРЕДО» вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу автомобіля Toyota Prius, реєстраційний номер НОМЕР_3 , в лімітах якої, згідно статті 29 Закону - повинен відшкодувати Відповідач 1 - складає 99 912,22 грн. Як вказано вище, ТДВ "СК "КРЕДО" 08.02.2024 року здійснило йому виплату страхового відшкодування без ПДВ у розмірі 89 354,64 грн. (копію платіжної інструкції та листа СК надано з позовом). Оскільки вартість відновлювального ремонту з врахуванням коефіцієнту фізичного зносу складає 99 912,22 грн., франшиза – 3200,00 грн., оплачено 89 354,64 грн. страхового відшкодування, ТДВ «СК «КРЕДО» зобов`язане відшкодувати позивачу суму страхового відшкодування у розмірі 7 357,58 грн. (99 912,22 грн. (вартість відновлювального ремонту з врахуванням коефіцієнту фізичного зносу) – 3200,00 грн. (франшиза по Полісу) - 89 354,64 грн. (виплачене страхове відшкодування) = 7 357,58 грн.) Зазначена позовна вимога про доплату страхового відшкодування у розмірі 7 357,58 грн. була визнана ТДВ "СК "КРЕДО" до винесення оскаржуваного рішення. Таким чином, суд першої інстанції при винесенні рішення обґрунтовано та вірно застосував висновки Верховного суду, викладених у Постанові від 04 липня 2018 року по справі № 755/18006/15-ц, на які посилається відповідач 2 в апеляційній скарзі.
Зазначали, що позивач погоджувався з сумою вартості відновлювального ремонту автомобіля з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу згідно звіту №1803-11-23 від 10.11.2023 року, яка складає 99 912,22 грн. Як вказано позивачем у позовні заяві, законними умовами доплати ПДВ у розмірі 7 357,58 грн. зі сторони відповідача 1 являється отримання останнім документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту, яке відповідачем 1 було отримано від позивача із заявою на доплату страхового відшкодування 18.03.2024 року. Отже, вимога щодо стягнення зі страховика страхового відшкодування пред`явлена позивачем згідно норм чинного законодавства. Відповідно до позовної заяви стягненню підлягало ПДВ, у здійсненні доплати якого було відмовлено ТДВ "СК "КРЕДО". Як вказано вище, відповідно до Звіту №1803-11-23 від 10.11.2023 року вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу автомобіля Toyota Prius, реєстраційний номер НОМЕР_3 складає 99 912,22 грн., у тому числі ПДВ у розмірі 7357,58 грн. – сума, яка підлягає стягненню з ТДВ "СК "КРЕДО". Таким чином, Звіт №1803-11-23 є належним доказом, а також на підставі якого здійснено розрахунок суми страхового відшкодування, що підлягає виплаті страховиком ТДВ «СК «Кредо», яке згідно статті 29 Закону не може перевищувати вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу (оцінену шкоду згідно статті 22 Закону), та в подальшому, з метою відновлення порушеного права позивача через пошкодження ТЗ, на підставі Звіту №1803-11-23 розраховано і розмір матеріальної шкоди, що підлягає відшкодуванню по ДТП 02.11.2023 Відповідачем 2 - ОСОБА_1 . Враховуючи викладене вважали, що будь-яких належних та допустимих доказів на спростування Звіту відповідачем 2 не надано, жодних обґрунтованих підстав для визнання Звіту таким, що складено з порушенням вимог чинного законодавства - ОСОБА_1 не наведено. Таким чином, суд першої інстанції правильно та об`єктивно дослідив та оцінив надані Позивачем та Відповідачами докази.
Посилаючись на зміст статті 1194 ЦК України вважали, що відшкодовується різниця саме між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, а не різниця між фактичним розміром шкоди та лімітом відповідальності. Також, згідно з роз`ясненнями, викладеними в п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», які кореспондуються з роз`ясненнями, викладеними в п. 14 Постанови, якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), було використано нові вузли, деталі, комплектуючі частини, у тому числі іншої модифікації, що випускаються в обмін знятих із виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду – в даному випадку – Відповідач 2 - не має права вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Одночасно, за висновками Верховного суду України, що викладені у постанові № 6 – 691цс15 від 02 грудня 2015 року, правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням страховика – в даному випадку ТДВ "СК "КРЕДО" - у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобілю з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у Страховика - ТДВ "СК "КРЕДО" - не виник обов`язок з відшкодування такої різниці.
Вважали, що підстави для відмови в позові до завдавача шкоди у суда першої інстанції відсутні, позивачем пред`явлено вимоги до ТДВ "СК "КРЕДО" у відповідності до статті 29 Закону, а отже на підставі ст. 12 Закону та ст. 1194 ЦК України, різницю між фактичним розміром шкоди та вказаним страховим відшкодуванням у розмірі 73 357,78 грн. зобов`язаний сплатити завдавач шкоди - в даному випадку ОСОБА_1 (Відповідач 2). Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано та законно дійшов висновку про стягнення з Відповідача 2 різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Зазначали про те, що апелянт в обґрунтування апеляційної скарги застосував судову практику, яка спростовує його доводи. Таким чином, враховуючи зазначене, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 до відповідачів підлягають задоволенню у повному обсязі та необхідно стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "КРЕДО" на користь ОСОБА_2 частину невиплаченого страхового відшкодування у розмірі 7 357,58 грн та з ОСОБА_1 різницю між матеріальною шкодою та страховим відшкодуванням у розмірі 73 357,78 грн, з урахуванням розміру франшизи у розмірі 3200,00грн. Отже, судом першої інстанції обґрунтовано стягнено з відповідача 2 реальні збитки у розмірі 73 357,78 грн., до яких також входить частина збитків, що не відшкодовуються страховиком-відповідачем 1, тобто франшиза по Полісу у розмірі 3200,00 грн.
Посилання апелянта на постанову Чернівецького апеляційного суду від 14.11.2024 року у справі №726/2557/23, вважали не релевантною так як, по-перше, у справі, щодо якої винесена постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі №147/66/17 – Позивач не звернувся вчасно до страхової компанії винної у ДТП особи, а позов подав тільки до винної у ДТП особи, на відміну від справи, рішення по якій оскаржується. По-друге, застосування висновку постанови Чернівецького апеляційного суду від 14.11.2024 року у справі №726/2557/23 не передбачено нормами чинного законодавства. По-третє, позивачем подано позов і до винної у ДТП особи і до страхової компанії винуватця ДТП, а отже питання про неналежність Відповідача неактуальне. По-четверте, як вказано апелянтом в апеляційній скарзі, ОСОБА_1 визнає позовні вимоги у розмірі 13 270 грн., а отже за любих обставин він є належним відповідачем у справі. Отже, вказане свідчить про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.
Вважали, що ТДВ "СК "КРЕДО" у відповідності до вимог статті 29 Закону зобов`язано виплатити страхове відшкодування у розмірі 96 712,22 грн. (99 912,22 грн. (вартість відновлювального ремонту з врахуванням коефіцієнту фізичного зносу) – 3200,00 грн. (франшиза по Полісу) = 96 712,22 грн.), суд першої інстанції обґрунтовано стягнув різницю між фактичним розміром шкоди та вказаним страховим відшкодуванням у розмірі 73 357,78 грн. (170 070,00 грн. – 96 712,22 грн.= 73 357,78 грн) на підставі ст. 1194 ЦК України, з завдавача шкоди - ОСОБА_1 (відповідач 2). Таким чином, рішення суду першої інстанції відповідає вимогам цивільного законодавства та правовим висновкам Верховного Суду.
Щодо апеляційної скарги на додаткове рішення зазначали наступне.
Вважали, що в апеляційній скарзі не вірно вказано стягнену суму судового збору з Відповідача 2 – а саме стягнено 1102,20 грн., а не 1350 грн. судового збору, як помилково вказує апелянт, чим навмисно вводить суд в оману. 
Твердження апелянта про те, що «З матеріалів справи вбачається, що ціна позову становить 80 715,36 грн, а сума, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 13270,00 грн. (16.44 % від заявленої позивачем суми)» необґрунтоване. Рішенням від 16.10.2024 року Малиновського районного суду м. Одеси позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення доплати страхового відшкодування ТДВ «СК «Кредо» та матеріальної шкоди з ОСОБА_1 задоволено: стягнено з ТДВ «СК «Кредо» доплату страхового відшкодування що дорівнює ПДВ у розмірі 7357,58 грн. та з ОСОБА_1 стягнено вартість відновлювального ремонту (реальні збитки) у сумі 73357, 78 грн. Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з ОСОБА_1 судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам, а саме: стягнено судовий збір по справі у розмірі 1102,20 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 13650,00 грн.
Зазначали, що суд першої інстанції, досліджуючи надані представником позивача адвокатом Радченко О.В. докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, обґрунтовано дійшов висновку, що наданих доказів достатньо для встановлення факту надання адвокатом професійної правничої допомоги позивачу у даній справі, розміру витрат на правничу допомогу та їх співмірності зі складністю справи.
Щодо судових засідань в суді першої інстанції зазначали, що ОСОБА_1 в апеляційній скарзі не вказано та не враховано судове засідання, призначене на 18.09.2024 року. По-друге, розмір гонорару за судове засідання – фіксований та складає 2000,00 грн. за одне судове засідання та не залежить від його тривалості. Таким чином, додаткове рішення суду першої інстанції винесено у відповідності до норм чинного законодавства.
Посилаючись на усталену практику Верховного Суду вважали, що Відповідачем 2 не надано жодного належного аргументу та доказу щодо неспівмірності витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами. Таким чином, з аналізу апеляційної скарги вбачається її необґрунтованість і безпідставність. Таким чином, суд першої інстанції, враховуючи складність справи, тривалість витраченого адвокатом часу, пропорційність витрат до предмету спору та обсягу фактично наданих адвокатом послуг, значення справи для позивача, законно та обґрунтовано дійшов висновку про те, що розмір витрат на правничу допомогу є обґрунтованим, а тому вимога про стягнення з відповідачів ОСОБА_1 та Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "КРЕДО" на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу підлягає повному задоволенню в сумі 15 000 гривень.
Щодо явки сторін.
Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Отже, розгляд цивільної справи з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім справ зазначених в ч. 4 ст. 274 ЦПК України, у суді апеляційної інстанції у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи є загальним правилом, визначеним у ЦПК України.
Із матеріалів справи вбачається, що ціна позову в даній справі становить 80 715,36 грн. і є менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому справа відноситься до категорії малозначної справи в силу вимог закону.
Враховуючи вищезазначене, апеляційний розгляд вказаної справи здійснено в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін.
Позиція апеляційного суду
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судових рішень в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга на рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 16 жовтня 2024 року та на додаткове рішення Малиновського районного суду м. Одеси 13 листопада 2024 року  підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Судовою колегією на підставі дослідженого мотивування позовних вимог, доказів долучених до матеріалів справи та висновків суду першої інстанції встановлено наступне.
Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно Постанови Київського районного суду м. Одеса від 04.12.2023 р. ОСОБА_1 визнано винними у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та піддано адміністративному стягненню у вигляді штрафу в розмірі 850,00 гривень. Зазначеною постановою було встановлено, що 02.11.2023 р. о 22.15 год., водій ОСОБА_1 , керуючи т/з «Mitsubishi», державний номер НОМЕР_1 за адресою: кут Адміральський просп. кут Адмірала Луніна, при повороті ліворуч не надав перевагу в русі та допустив зіткнення з автомобілем «TOYOTA» державний номер НОМЕР_2 , який рухався по Адміральському проспекту, чим порушив вимоги правил дорожнього руху. В результаті ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження.
Згідно з ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Отже, обставини вчинення адміністративного правопорушення та вина відповідача ОСОБА_1 у його вчиненні не потребують доказуванню, оскільки встановлені судовим рішенням, яке набрало законної сили і має преюдиційне значення для спірних правовідносин.
Стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
За змістом вказаної норми, за загальним правилом: 1) в повному обсязі; 2) особою, яка безпосередньо її завдала, шкода підлягає відшкодуванню. Проте із вказаних правил є винятки, передбачені законом. Одним з таких винятків є страхування особою цивільно-правової відповідальності.
Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує, зокрема, Закон України від 01 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон № 1961-IV), який є спеціальним законом, що регулює правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Відповідно до свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_4 та довіреності в інтересах власника пошкодженого ТЗ ОСОБА_3 , вбачається, що законним володільцем транспортного засобу, а саме: легкового автомобіля «TOYOTA» державний номер НОМЕР_2 , якому було завдано механічних пошкоджень унаслідок дорожньо-транспортної пригоди є позивач ОСОБА_2 .
Цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «Mitsubishi», державний номер НОМЕР_1 була застрахована у ТДВ «СК «Кредо», відповідно до договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 216366104. Строк дії полісу з 00:00 годин 20.08.2023 року до 19.08.2024 року включно. Страхова сума за договором за шкоду заподіяну майну – 160 000 грн., розмір франшизи 3200 грн.
Згідно із пунктом 1.4 статті 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» особи, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду.
Матеріалами справи встановлено та не заперечувалась сторонами, що на момент ДТП відповідач ОСОБА_1 керував автомобілем «Mitsubishi», державний номер НОМЕР_1 , на відповідній правовій підставі, маючи посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, тому у розумінні Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» останній є особою, відповідальність якої застрахована.
Відповідно до статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.
У статті 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.
Відповідно до статті 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
У п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» зазначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Отже, уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, яким виступає поліс 216366104 від 20.08.2023 року, страховик, на випадок виникнення деліктного зобов`язання, бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, вирішуючи виключну правову проблему щодо абсолютного права потерпілого на отримання відшкодування від винуватця або його страховика, відступила від раніше викладених висновків Верховного Суду України, в тому числі у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15, та зазначила, що у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди (п.69,73-74).
Такі ж висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17, де зазначено: «Відтак Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми. Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (п.п.85-86).
Таким чином, внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування згідно із Законом №1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом № 1961-IV випадках - МТСБУ) та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом №1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату), (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ).
За таких обставин, відповідати за завдану позивачу ОСОБА_2 шкоду з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу (відповідно до ст. 29 Закону), з урахуванням франшизи, передбаченої Полісом (відповідно до ст. 12 Закону) та в межах страхових сум, встановлених Полісом (згідно ст. 9 Закону) має страховик винної особи - Товариство з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "КРЕДО".
За змістом пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.
Відповідно до п.22.1 ст. 22 Закону №1961-IV у разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, Страховик у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до ст. 83 діючого ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Так при зверненні до суду з позовною заявою, позивачем на підтвердження розміру завданих матеріальних збитків у сумі 170 070,00 грн. та обґрунтування розміру заявлених позовних вимог було надано рахунок ФОП Швець №0000000005 від 14.02.2024 року, Акт про надані послуги № 000008929 від 04.03.2024 року, квитанція про оплату послуг СТО, фотографії відремонтованого пошкодженого у ДТП автомобілю позивача, Звіт №11/03/21 про оцінку вартості майнової шкоди, завданої власнику КТЗ, складеного 15.03.2024 року з додатками.
Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Такою різницею може бути як недостатність страхової виплати, так і сума франшизи, якщо така передбачена полісом (стаття 9 Закону України «Про страхування», статті 12, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Поняття «франшиза» міститься у статті 9 Закону України «Про страхування» і його слід розуміти як частину збитків, що не відшкодовуються страховиком згідно з договором страхування. Тобто, франшиза це ті збитки, попередньо прописані в договорі, які страховик не відшкодовує в разі виникнення страхового випадку.
Застосування франшизи передбачено статтями 12, 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», згідно з якими розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, а страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, яка відшкодовується саме потерпілому, у випадку, якщо франшиза була передбачена договором страхування.
Таким чином, із зазначеного вбачається, що сума франшизи визначена у договорі, це пов`язана саме зі шкодою завданою майну потерпілого, яка страховиком не відшкодовується.
Як вбачається з матеріалів справи, згідно з договором обов`язкового страхуванння цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 216366104, страхова сума за договором за шкоду заподіяну майну – 160 000,00 грн., розмір франшизи 3200,00 грн.
Системний аналіз статті 22 ЦК України частини другої статті1192, статті1194 ЦК України дозволяє дійти висновку, що реальними збитками, які підлягають відшкодуванню є саме вартість відновлювального ремонту без урахування зносу, оскільки, це ті збитки, які позивач мусить понести для відновлення свого порушеного права та втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а тому на користь позивача підлягає стягненню відшкодування саме вартості відновлювального ремонту без урахування зносу, а саме різниця між вартістю відновлювального ремонту без урахування зносу та виплаченим відшкодуванням.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, висловленої у справі № 756/2632/17 від 22.04.2020 року, правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки у цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.
Вказана правова позиція також викладена в постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15, підтриманої Верховним Судом у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 686/17155/15-ц, постанові Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 755/7666/19, провадження № 61-10010св20, постанові Верховного Суду від 11березня 2020 року у справі № 754/5129/15, провадження № 61-38365св18, постанові Верховного Суду від 07 лютого 2019 року у справі № 645/3746/16-ц, постанові Верховного Суду від 25 листопада 2019 року у справі № 761/41395/16-ц, постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі №522/15636/16-ц, провадження 61-1819св17, постанові Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі № 363/218/16-ц, провадження № 61-9547св18.
Згідно даних Звіту № 1803-11-23 про оцінку колісного транспортного засобу автомобіля Toyota Prius, реєстраційний номер НОМЕР_3 вартість відновлювального ремонту з врахуванням коефіцієнту фізичного зносу складає 99 912,22 грн., франшиза – 3200,00 грн., оплачено раніше ТДВ «СК «КРЕДО» 89 354,64 грн. страхового відшкодування.
У відзиві на позовну заяву ТДВ «СК «КРЕДО» визнано позовну вимогу про стягнення доплати страхового відшкодування у розмірі 7 357,58 грн.
Враховуючи вищезазначене, оскільки страховик виплатив позивачеві ОСОБА_2 частину страхового відшкодування, то з Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "КРЕДО" слід стягнути частину невиплаченого страхового відшкодування з вартості відновлювального ремонту з врахуванням коефіцієнту фізичного зносу у розмірі 99 912,22 грн., з урахуванням розміру франшизи передбаченої договором страхування та виплаченого раніше страхового відшкодування, отже сума до стягнення становить 7 357,58 гривень.
Крім того, враховуючи норми чинного законодавства, з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 підлягає стягненню різниця між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, що становить 73 357,78 гривень (170 070,00 грн. (реальний збиток/вартість відновлювального ремонту пошкодженого ТЗ) - 96 712,22 грн. (розмір матеріального збитку, який відшкодовує ТДВ СК «КРЕДО») = 73 357,78 гривень).
Враховуючи зазначене, суд першої інстанції пришов до вірного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 до відповідачів підлягають задоволенню у повному обсязі, необхідно стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "КРЕДО" на користь ОСОБА_2 частину невиплаченого страхового відшкодування у розмірі 7 357,58 грн та з ОСОБА_1 різницю між матеріальною шкодою та страховим відшкодуванням у розмірі 73 357,78 грн, з урахуванням розміру франшизи у розмірі 3200,00грн.
Крім цього, як вбачається з матеріалів справи професійна правнича допомога позивачеві у справі надавалась адвокатом Радченко О.В. на підставі Договору про надання правничої допомоги від «01» квітня 2024 р., який містить детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом.
На виконання вимог ч.3 ст.137 ЦПК України представником позивача надано Акт приймання-передачі правничої допомоги (наданих послуг), виконаних адвокатом, відповідно до якого загальна кількість витраченого часу на надання правничої допомоги становить 15,5 годин.
З квитанції до прибуткового касового ордера № 4 від 18 жовтня 2024 року вбачається, що Кисса М.М. на виконання умов Договору про надання правничої допомоги по цивільній справі 18 жовтня 2024 року сплатив адвокату Радченко О.В. 15000,00 грн.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Відповідно до Постанови Верховного суду від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19 витрати на професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
Верховний Суд в своїх постановах притримується такої ж позиції, зокрема, вона була підтримана Верховним Судом в постанові від 11 листопада 2020 року в справі № 673/1123/15-ц.
Згідно вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Досліджуючи надані представником позивача адвокатом Радченко О.В. докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, суд дійшов висновку, що наданих доказів достатньо для встановлення факту надання адвокатом професійної правничої допомоги позивачу у даній справі, розміру витрат на правничу допомогу та їх співмірності зі складністю справи, тож підстав для зменшення зазначених судових витрат суд не вбачає.
Враховуючи складність справи, тривалість витраченого адвокатом часу, пропорційність витрат до предмету спору та обсягу фактично наданих адвокатом послуг, значення справи для позивача, суд вважає, що розмір витрат на правничу допомогу є обґрунтованим, а тому вимога про стягнення з відповідачів ОСОБА_1 та Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "КРЕДО" на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу підлягає повному задоволенню в сумі 15000 гривень.
Відповідно до абз. 5 п. 35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10 від 17.10.2014 року при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів.
Отже, враховуючи розмір задоволених позовних вимог, необхідно стягнути на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1350 гривень 00 копійок з Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "КРЕДО" та 13650 гривень 00 копійок з ОСОБА_1 .
Крім того, відповідно до ч.ч. 1,2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З квитанції №29-1141375/1 від 29 травня 2024 року вбачається, що позивачем ОСОБА_2 було сплачено судовий збір в розмірі 1211 гривень 20 копійок.
Тож, враховуючи, що позовні вимоги позивача ОСОБА_2 задоволені в повному обсязі, з відповідачів  ОСОБА_1 та Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "КРЕДО" на користь позивача необхідно стягнути сплачений ним судовий збір в розмірі 1211 гривень 20 копійок.
Отже, враховуючи розмір задоволених позовних вимог, стягненню з Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "КРЕДО" підлягала сума судового збору у розмірі 109 гривень 00 копійок та 1102 гривні 20 копійок з ОСОБА_1 .
Судова колегія погоджується з такими висновками суду першої інстанції, адже вони є належними та обґрунтованими поза розумним сумнівом, які ОСОБА_1 не спростовані.
Доводи апеляційної скарги на судове рішення, що судом першої інстанції прийнято необґрунтоване рішення в частині деліктного розподілу стягуваної суми зі Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "КРЕДО" та  ОСОБА_1 , яким заподіяно матеріальної шкоди позивачу внаслідок ДТП, апеляційний суд вважає не слушними з огляду на наступне.
Відповідно до положень статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Також, згідно з роз`ясненнями, викладеними в п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», які кореспондуються з роз`ясненнями, викладеними в п. 14 Постанови, якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), було використано нові вузли, деталі, комплектуючі частини, у тому числі іншої модифікації, що випускаються в обмін знятих із виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду – в даному випадку – ОСОБА_1 - не має права вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. 
Одночасно, за висновками Верховного суду України, що викладені у постанові № 6 – 691цс15 від 02 грудня 2015 року, правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням страховика – в даному випадку ТДВ "СК "КРЕДО" - у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобілю з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у Страховика - ТДВ "СК "КРЕДО" - не виник обов`язок з відшкодування такої різниці.
Також апеляційним судом з метою повного та всебічного дослідження всіх обставин справи встановлено, що у відповідності до постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2025 року у справі № 697/1980/20 зроблено аналогічні висновки, та підтримано позицію судів першої та апеляційної інстанції, щодо стягування вказаної суми завданих збитків безпосередньо з винуватця дорожньо-транспортної пригоди.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд приходить висновку, що такі доводи апеляційної скарги не відповідають діючій нормі закону та усталеній судовій практиці, а тому їх слід залишити без задоволення.
Щодо посилання на практику Верховного Суду та апеляційних судів України, в частині того, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що сума відшкодування не перевищує ліміт відповідальності завдавача шкоди (встановлений полісом страхування на рівні 160 000,0 грн.) наявні всі підстави для стягнення цієї суми із саме із ТДВ «СК «КРЕДО» у межах ліміту страхування, тобто у сумі 160 000, 00 грн., а не з ОСОБА_1 , який свою відповідальність застрахував відповідно до страхового полісу, апеляційний суд вважає такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне.
Судова колегія вважає посилання скаржника на судову практику спростовує його доводи, так як по-перше, застосування висновків Київського апеляційного суду у справі №761/6056/24 та Волинського апеляційного суду від 18.11.2024 по справі №161/3568/24 не передбачено нормами чинного законодавства. По-друге, згідно постанови Київського апеляційного суду у справі №761/6056/24 поняття «франшиза» міститься у ст. 9 Закону України «Про страхування» і його слід розуміти як частину збитків, що не відшкодовуються страховиком згідно з договором страхування. Відповідно до постанови Волинського апеляційного суду від 18.11.2024 по справі №161/3568/24 франшиза - частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування та/або законодавством (пункт 77 статті 1 Закону України «Про страхування»). По-третє, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі №910/17324/19, на яку посилається апелянт вказано те, що франшиза - це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування (частина вісімнадцята статті 9 Закону України «Про страхування»), але ж висновків, що така шкода підлягає стягнення з заподіювача - ОСОБА_1 не спростовує жодним чином.
Посилання апелянта на постанову Чернівецького апеляційного суду від 14.11.2024 року у справі №726/2557/23, є не релевантною так як, по-перше, у справі, щодо якої винесена постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі №147/66/17 – Позивач не звернувся вчасно до страхової компанії винної у ДТП особи, а позов подав тільки до винної у ДТП особи, на відміну від справи, рішення по якій оскаржується. По-друге, застосування висновку постанови Чернівецького апеляційного суду від 14.11.2024 року у справі №726/2557/23 не передбачено нормами чинного законодавства. По-третє, позивачем подано позов і до винної у ДТП особи і до страхової компанії винуватця ДТП, а отже питання про неналежність Відповідача неактуальне. По-четверте, як вказано апелянтом в апеляційній скарзі, ОСОБА_1 визнає позовні вимоги у розмірі 13 270 грн., а отже за любих обставин він є належним відповідачем у справі. Отже, вказане свідчить про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.
Таким чином, рішення суду першої інстанції відповідає вимогам цивільного законодавства та правовим висновкам Верховного Суду.
Щодо розподілу судових витрат визначених додатковим рішенням вважав не законним у зв`язку з неправильністю установлених обставин, неправильного дослідження, оцінки доказів та у зв`язку з тим, що судом першої інстанції прийнято стягнення сум деліктного зобов`язання між ТДВ «СК «КРЕДО» та ОСОБА_1 з порушенням норм цивільного законодавства та судової практики України, а судові витрати у даній справі підлягали перерозподілу, апеляційний суд вважає такі доводи не обґрунтованими, у зв`язку з тим, що вірні висновки суду першої інстанції у рішенні від 16 жовтня 2024 року залишено без змін та не встановлено жодних підстав для їх скасування, а тому судові витрати задоволені додатковим рішенням слід залишити без змін.
Твердження апелянта про те, що «… наданий розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 15 000,00 грн. суду першої інстанції не варто було брати до уваги, з огляду на таке: заявник долучив до заяви акт та договір про надання правової допомоги. .. договір про надання правової допомоги взагалі не поданий учасником провадження у порядку передбаченому ч. 2 ст. 83 ЦПК України», на думку апеляційного суду не відповідають матеріалам справи та нормам чинного законодавства з огляду на наступне. 
Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч. 1 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.
Що Позивачем було виконано у відповідності до вищевказаних норм закону та надано попередній орієнтовний розрахунок судових витрат, які Позивач очікує понести. 
Ч. 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. 
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, докази щодо понесених стороною судових витрат подаються до суду до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, що представником Позивача і було здійснено – 16.10.2024 року до закінчення судових дебатів заявлено відповідно до ст. 141 ЦПК України про намір подати докази понесених Позивачем судових витрат, які представник Позивача просить стягнути з Відповідача. 
Отже, суд першої інстанції, досліджуючи надані представником позивача адвокатом Радченко О.В. докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, обґрунтовано дійшов висновку, що наданих доказів достатньо для встановлення факту надання адвокатом професійної правничої допомоги позивачу у даній справі, розміру витрат на правничу допомогу та їх співмірності зі складністю справи.
Щодо доводів апелянта про те, що «Відповідно до журналу судового засідання обсяг часу проведених судових засідань становить набагато менше, ніж визначено в акті, наданому позивачем. Враховуючи викладене, приймаючи до уваги ціну позову, складність справи, час витрачений на виконання відповідних робіт, та тривалість розгляду справ Малиновським районним судом 13.11.2024 та 16.10.2024 р., керуючись ч. 5 ст. 137 ЦПК України – апелянт вважає, що наявні підстави для зменшення витрат на професійну правничу допомогу та скасування додаткового рішення суду», апеляційний суд зазначає, що  ОСОБА_1 в апеляційній скарзі не вказано та не враховано судове засідання, призначене на 18.09.2024 року. Крім цього, розмір гонорару за судове засідання – фіксований та складає 2000,00 грн. за одне судове засідання та не залежить від його тривалості. Таким чином, додаткове рішення суду першої інстанції винесено у відповідності до норм чинного законодавства.
Стосовно доводів апеляційної скарги, що судом першої інстанції при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, не було враховано положень ч. 3 ст. 141 ЦПК , апеляційний суд вважає необґрунтованими та такими, що спростовується наступним. 
В Акті приймання-передачі наданої правничої допомоги від 18.10.2024 детально розписано обсяг наданих адвокатом послуг на стадії судового розгляду. Заявлений розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу також є співмірним із ціною позову. У даному випадку позов містить вимоги матеріального характеру. 
Враховуючи характер позовних вимог і предмет спору у даній справі, обсяг наданих послуг і час, витрачений адвокатом на надання послуг, складністю справи, та особливої важливості результатів розгляду справи для позивача, вбачається, що вищезазначений та підтверджений доказами фактичний обсяг правничої допомоги, яка надана позивачу у зв`язку з розглядом даної справи, був співмірним для належного захисту його інтересів.
Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 16.05.2012 року в справі «Савін проти України» зазначив: «96. Суд зазначає, що, хоча заявник ще не оплатив адвокатські послуги, він зобов`язаний оплатити їх відповідно до договірних зобов`язань. Як вбачається з матеріалів справи, пан Крістенко представляв заявника протягом усього провадження у Суді, а тому має право вимагати оплати його послуг за договором.
Відповідно Суд вважає ці витрати «фактичними» (див. рішення від 8 жовтня 2009 року у справі «Теб`єті Мюхафізе Кемійветі та Ісрафілов проти Азербайджану», заява № 37083/03, п. 106).» 
Відповідно до висновку Верховного Суду в постанові від 09.04.2019 р. у справі №826/2689/15, «чинним процесуальним законодавством не передбачено обов`язку сторони, яка заявляє клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу, доводити обґрунтованість їх ринкової вартості, а тому сторона не повинна надавати докази на підтвердження обґрунтованості ринкової вартості послуг». 
Так, як вже було зазначено, ч. 3 ст. 137 ЦПК не передбачає надання інших доказів, крім детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та витраченого ним часу (при погодинній оплаті) на підтвердження того, що такі роботи були виконані (послуги надані).» 
У постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду Верховного Суду від 20.11.2020 у справі №910/13071/19 сформульовано правову позицію, згідно якої погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. Втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини четвертої статті 126 ГПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України. 
Аналогічна правова позиція підтримана Верховним Судом в постановах від 26.01.2022 у справі № 127/1415/20, та від 16.06.2022 у справі № 873/244/21. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц виклала правову позицію: «28. Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. 
Судова колегія вважає, що скаржником не надано жодного належного аргументу та доказу щодо неспівмірності витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами. 
Таким чином, суд першої інстанції, враховуючи складність справи, тривалість витраченого адвокатом часу, пропорційність витрат до предмету спору та обсягу фактично наданих адвокатом послуг, значення справи для позивача, законно та обґрунтовано дійшов висновку про те, що розмір витрат на правничу допомогу є обґрунтованим, а тому вимога про стягнення з відповідачів ОСОБА_1 та Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "КРЕДО" на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу підлягає повному задоволенню в сумі 15 000 гривень.
Враховуючи вищевикладене судова колегія вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача матеріальної шкоди у розмірі 73 357,78 грн. (170 070,00 грн. (реальний збиток/вартість відновлювального ремонту пошкодженого ТЗ) - 96 712,22 грн. (розмір матеріального збитку, який відшкодовує ТДВ СК «КРЕДО») = 73 357,78 грн.), судового збору по справі у розмірі 1 102,20 грн. та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 13 650,00 грн.
Інші доводи апелянта є викладенням своєї позиції та не є критикою судового рішення по суті.
Дослідивши матеріали справи та наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, взявши до уваги позицію учасників судового розгляду справи викладену у процесуальних документах, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, вирішуючи позов у межах заявлених вимог, з урахуванням принципів розумності, справедливості та виваженості, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, судова колегія приходить до висновку про відсутність обґрунтованих підстав для задоволення позовних вимог позивача, відсутність доказів, які доводять обставини, що обґрунтовують позовні вимоги, а тому позов задоволенню не підлягає.
Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Додаткове рішення або ухвалу про відмову в прийнятті додаткового рішення може бути оскаржено (ч. 5 ст. 270 ЦПК України).
Системний аналіз статей 270, 352, 356, 357 ЦПК України не дає підстав для висновку про те, що процесуальним законом не передбачена можливість оскарження в одній апеляційній скарзі одночасно двох процесуальних документів: рішення суду і додаткового рішення суду, ухвалених судом першої інстанції в одній справі.
Додатковим рішенням суд першої інстанції вирішив питання щодо розподілу судових витрат, понесених позивачем, які підлягали стягненню з відповідачів у зв?язку із
задоволенням позовних вимог.
Отже, таке додаткове рішення хоч і є окремим процесуальним документом, проте в силу вимог п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України є невід?ємною складовою основного судового рішення та може бути оскаржене в одній апеляційній скарзі разом з основним судовим рішенням.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішень суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 16 жовтня 2024 року та на додаткове рішення Малиновського районного суду м. Одеси 13 листопада 2024 року - залишити без задоволення.
Рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 16 жовтня 2024 року та додаткове рішення Малиновського районного суду м. Одеси 13 листопада 2024 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді М.В. Назарова

Ю.П. Лозко