ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 вересня 2025 року                                 
м. Харків
справа № 953/5463/24
провадження № 22-ц/818/2632/25
Харківській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді – Тичкової О.Ю.,
суддів – Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,
за участю секретаря судового засідання Волобуєва О.О.
сторони справи:
позивач – ОСОБА_1 
відповідач – ОСОБА_2 , 
третя особа – ОСОБА_3 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харків апеляційну скаргу  ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 11 лютого 2025 року у складі судді  Демченко С.В.,-
ВСТАНОВИВ:
У червні 2024 року ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про стягнення з відповідача на користь позивача збитків, завданих забезпеченням позову у розмірі 1 395 000 грн, судовий збір у розмірі 13 950 грн та витрати на правничу допомогу.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що у провадженні Київського районного суду м. Харкова перебувала цивільна справа № 953/1998/21 за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Київського району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням та вселення у квартиру АДРЕСА_1 ( надалі Квартира). Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 26 квітня 2021 року у справі 953/1998/21 задоволено заяву позивачки ОСОБА_2 про забезпечення позову та заборонено відчуження Квартири до набрання законної сили судового рішення у справі № 953/1998/21. 30 квітня 2024 року Київським районним судом м. Харкова ухвалено рішення у справі № 953/1998/21, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_5 . Оскільки рішенням суду ОСОБА_2 було відмовлено у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, тому у позивача виникло право на відшкодування шкоди, заподіяної забезпеченням позову в порядку ст. 159 ЦПК України, а саме - з особи, за заявою якої такі заходи вживались. Представник позивача зазначає, що внаслідок бойових дій, які відбувалися у 2022 році на території м. Харкова у зв`язку з військовою агресію РФ проти України, будинок АДРЕСА_2 , був зруйнований внаслідок ракетних обстрілів. Відповідно до звіту експерта будинок АДРЕСА_2 , підлягає демонтажу, непридатний до проживання, відключений від водо- та електропостачання. На переконання сторони позивача, неправомірні дії ОСОБА_2 , яка зловживала своїми процесуальними правами шляхом подання клопотання про забезпечення позову, яке було судом задоволено, зумовило неможливість власника квартири розпоряджатись зазначеним майном, а саме - вчинити правочин щодо продажу майна до початку військових дій та у подальшому. На думку позивача, саме по собі забезпечення позову є підставою для відшкодування збитків відповідачем, так як відповідно до положень ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які б могли порушити права інших осіб. Розмір збитків позивач визначає шляхом визначення вартості Квартири станом на квітень 2021 року. Зокрема, представник позивача зазначає, що відповідно до розміщеної об`яви про продаж квартири у квітні 2021 року її вартість становила 50 000 доларів США, що за курсом НБУ на квітень 2021 року складає 1 395 000 грн. Станом на день звернення до суду з відповідною позовною заявою вартість зазначеної квартири становить 31 000 доларів США, що за курсом НБУ складає 1 240 000 грн. Враховуючи викладене, сума збитків, завданих внаслідок застосування заходів забезпечення позову складає 1 395 000 грн.
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 11 лютого 2025 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Рішення мотивовано тим, що відсутні будь-які докази, які б свідчили про обставини, на які позивач покликається як на підставу заявлених вимог, відтак позивачем не доведено протиправність дій відповідачки, які повинні бути у причинно-наслідковому зв`язку із заподіяною позивачу матеріальною шкодою, яка також не знайшла свого підтвердження в ході судового розгляду, зокрема, матеріали справи не містять жодних доказів того, що позивачеві завдана матеріальна шкода будь-якими протиправними (умисними) діями відповідачки. 
Не погодившись з рішенням суду  ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не повно встановив обставини у справі, не дав належну оцінку поданим позивачем доказам та , як наслідок не правильно вирішив суд по суті позовних вимог. Судом обрано помилковий підхід при вирішенні зазначеної категорії справ, де вина особи на користь якої був забезпечений позов, у разу відмови у його задоволенні - презюмується.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_7 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 просить рішення залишити без змін, як законне, обґрунтоване та вмотивоване. Вважає, що доводи апеляційної скарги зроблених судом висновків не спростовують. 
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У відповідності до частин 1-5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 379702564 від 22 травня 2024 року вбачається, що квартира АДРЕСА_1 на праві власності належить ОСОБА_1 на підставі договору дарування, серія та номер: р. № 597, виданому 22 лютого 2021 року, видавник: ОСОБА_8 , приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу.
З оглянутих у судовому засіданні матеріалів цивільної справи № 953/1998/21 вбачається, що 08 лютого 2021 року ОСОБА_2 , яка діяла в своїх інтересах та інтересах своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_5 , ОСОБА_5 звернулись до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Київського району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про визнання недійсним договору дарування квартири, визнання права користування житловим приміщенням, вселення.
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 09 лютого 2021 року у справі № 953/1998/21 відкрито провадження.
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 26 квітня 2021 року у справі № 953/1998/21 за клопотанням ОСОБА_2  вжиті заходи забезпечення позову шляхом встановлення заборони відчужувати квартиру АДРЕСА_1 , до набрання законної сили судового рішення у справі № 953/1998/21.
У резолютивній часті ухвали Київського районного суду м. Харкова від 26 квітня 2021 року про забезпечення позову зазначено, що ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її складання.
ОСОБА_1 ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 26 квітня 2021 року про забезпечення позову не оскаржував, зустрічне забезпечення не заявляв.
30 квітня 2024 року Київським районним судом м. Харкова у цивільній справі № 953/1998/21 за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Київського району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про визнання недійсним договору дарування квартири, визнання права користування житловим приміщенням, вселення, ухвалено рішенням, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі.
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 30 квітня 2024 року набрало законної сили.
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 17 липня 2024 року за клопотанням представника відповідача ОСОБА_3 – адвоката Пересунько О. В. скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 26 квітня 2021 року по справі № 953/1998/21 стосовно заборони відчуження квартири АДРЕСА_1 , до набрання законної сили судового рішення у справі № 953/1998/21.
З долученого до матеріалів справи звіту про результати обстеження технічного стану багатоквартирного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , складеного 06 липня 2022 року ТОВ «Енергопромпроект» вбачається, що внаслідок потрапляння засобів ураження значно зруйновано: конструкцію під`їзду № 1: стінові панелі, панелі перегородок, плити перекриття, плити покриття, сходова клітина, вхідна група). Внаслідок потрапляння снаряда частково зруйновано/пошкоджено під`їзд № 2 фасад, горіли квартири з 1-го по 16-й поверхи, пошкоджена плита покриття. Виявлено часткове руйнування скління віконних отворів та віконних рам, частково пошкоджено фасад житлового будинку. Причиною руйнування конструкції 1-го під`їзду будівлі стало влучання снаряду у верхні поверхи та прогресуючий обвал елементів покриття і перекриття. Внаслідок пошкоджень стіни та перекриття зазнали значних деформацій. Несуча здатність стін та простінків є недостатньою для сприйняття навантажень частина плит покриття знаходиться в небезпечному стані та підлягає терміновому демонтажу.
Судова колегія вважає, що суд правильно встановив характер спірних правовідносин та застосував до них норми процесуального та матеріального права що їх регулюють. 

За положеннями частини 1 статті 159 ЦПК України у випадку закриття провадження або залишення позовної заяви без розгляду з інших, ніж зазначені у частині першій статті 155 цього Кодексу, підстав або у випадку ухвалення рішення суду (третейського суду, міжнародного комерційного арбітражу) щодо повної або часткової відмови у задоволенні позову відповідач або інша особа, чиї права або охоронювані законом інтереси порушені внаслідок вжиття заходів забезпечення позову, має право на відшкодування збитків, заподіяних забезпеченням позову, за рахунок особи, за заявою якої такі заходи забезпечення позову вживалися.
Положеннями статті 13 ЦК України визначено, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою – п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.
Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (частина друга статті 16 ЦК України).
Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (частина перша та друга статті 22 ЦК України).
Отже, відшкодування шкоди, заподіяної забезпеченням позову, є способом захисту прав та інтересів і одночасно мірою юридичної відповідальності.
При цьому в усіх правовідносинах з відшкодування шкоди діє презумпція завдавача шкоди.
У зв`язку з цим до предмета доказування у цих правовідносинах і, відповідно, до предмета оцінки судом належать обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, а саме умови  і підстави застосування частини першої статті 159 ЦПК України, якими є те, що ризик здійснення процесуальних дій лежить виключно на учасниках спору, при цьому за відповідачем у справі (за основним позовом) закріплено спеціальне право вимагати відшкодування збитків, які йому заподіяні у результаті застосування забезпечення позову.
Скористатися цим правом він може, якщо вимоги позивача (за основним позовом) не будуть задоволені (повністю або частково) судом (третейським судом, міжнародним комерційним арбітражем), у випадку закриття провадження або залишення позовної заяви без розгляду з інших підстав, ніж зазначені у частині першій статті 155 ЦПК України.
При цьому до предмета доказування не входить безумовне встановлення вини особи, яка ініціювала застосування заходів забезпечення позову.
Право на відшкодування збитків, заподіяних забезпеченням позову, ґрунтуються на прямій вказівці закону (частина перша статті 159 ЦПК України).
У цій категорії справ принцип вини трансформується через принцип добросовісності. Недодержання принципу добросовісності перетворюється на винну поведінку, оскільки протиправне порушення суб`єктивних цивільних прав особи є прямим наслідком дій зобов`язаної особи, яка з огляду на конкретні обставини могла усвідомлювати характер своїх дій як таких, що можуть завдати шкоди.
Безпідставна відмова у відшкодуванні таких збитків означає відсутність необхідного попереджувального впливу на осіб, які заявили безпідставну вимогу про забезпечення позову.
До підстав та умов застосування частини першої статті 159 ЦПК України належать:
1) добросовістність/недобросовістність дій особи (відповідача) при заявленні клопотань про забезпечення позову;
2) зловживання/незловживання правом;
3) підстави відмови (відповідачу у спірних правовідносинах) у пред`явленому ним позові до позивача, підстави закриття провадження або залишення позовної заяви без розгляду, чи було зловживання при заявленні клопотання про забезпечення позову.
Отже, підставою цивільно-правової відповідальності особи, яка заявила клопотання про вжиття заходів забезпечення позову, є сам факт заподіяння іншій особі (протилежній стороні у основному спорі) шкоди внаслідок вжиття судом таких заходів. Особливістю такої відповідальності є опосередкований характер завдання шкоди, оскільки самі процесуальні дії, які безпосередньо завдають шкоди, вчиняє суд (накладає арешт та забороняє вчиняти певні дії), однак до відповідальності притягується особа, за ініціативою якої судом були вчинені такі дії.
При з`ясуванні, чи є доведеним причинний зв`язок між виникненням збитків та вжиттям судом заходів забезпечення позову, підлягають встановленню такі обставини: чи реалізація свого суб`єктивного процесуального права на позов була протиправною, лише з метою завдати шкоди позивачу, оскільки учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України), а до основних засад (принципів) цивільного судочинства віднесено неприпустимість зловживання процесуальними правами (пункт 11 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Отже, для встановлення причинного зв`язку суду слід з`ясувати протиправність дій відповідача, які повинні передувати настанню збитків, і шкідливі наслідки протиправної поведінки.
Вказаний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 200/10900/18-ц (провадження № 61-22785св19), від 02 березня 2021 року у справі № 922/1742/20 та від 09 лютого 2022 року у справі № 200/10900/18 (провадження № 61-1624св21).
Відповідно до положень Рекомендації R (84) 5 Комітету міністрів державам – членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на удосконалення судової системи, від 28 лютого 1984 року (принцип № 2), коли сторона порушує явно необґрунтований позов, суд повинен мати повноваження приймати рішення у справі на основі спрощеної процедури і, якщо це необхідно, накладати на цю сторону штраф або ухвалити рішення про відшкодування збитків іншій стороні.
Судом першої інстанції належним чином досліджені підстави й умови застосування частини першої статті 159 ЦПК України, а саме: добросовістність/недобросовістність дій ОСОБА_2 при заявлені клопотання про забезпечення позову; зловживання/незловживання правом, а також, чи був намір завдати збитки ОСОБА_1 , чи було зловживання при заявлені клопотання про забезпечення позову.
Судова колегія погоджується з висновком суду про відсутність підстав для стягнення з відповідачки на користь ОСОБА_1 збитків, заподіяних забезпеченням позову, на підставі частини першої статті 159 ЦПК України, оскільки ОСОБА_2 , діяла добросовісно, у передбачений законом спосіб, на захист своїх прав та законних інтересів, дотримались при поданні заяви про забезпечення позову у справі № 953/1998/21 принципу добросовісності, з її боку відсутні зловживання процесуальними правами, а також наявні об`єктивно існуючі наміри ОСОБА_2 на реалізацію своїх прав щодо судового захисту (стаття 4 ЦПК України).
Доводи апеляційної скарги зазначених висновків суду не спростовують та не містять посилань на існування обставин для їх перегляду.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Підстави для зміни розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення   Київського районного суду м. Харкова від 11 лютого 2025 року– залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 30 вересня 2025 року. 

Головуючий                                                         О. Ю. Тичкова

Судді                                                                        О.В. Маміна 

                                                                       Н.П. Пилипчук