ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

18 вересня 2025 року 	м. Дніпро	справа № 160/7254/25	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Ясенової Т.І. (доповідач),
                               суддів:  Головко О.В., Суховарова А.В.,     
розглянувши в письмовому провадженні в м. Дніпрі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 липня 2025 року (суддя Дєєв М. В.) в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії, -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому позивач просить:
визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо взяття на військовий облік ОСОБА_1 ;
зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 виключити з військового обліку ОСОБА_1 та внести зміни до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів стосовно його виключення з військової служби.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 липня 2025 року адміністративний позов залишено без розгляду.
Не погоджуючись  з  судовим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, у якій,  з  посиланням на порушення норм процесуального права, просить її скасувати  та  направити справу для продовження  розгляду  до  суду  першої інстанції.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що  скаржник не був обізнаний із законними підставами повторного взяття на військовий облік, і як наслідок не володів інформацією про дійсне порушення його права щодо неправомірного взяття на військовий облік. 05.02.2025 скаржник звернувся із заявою до відповідача про надання роз`яснень щодо правомірності/наявності законних підстав його повторного взяття на військовий облік у 2004 року та направлення на його адресу повістки на проходження військово-лікарської комісії. Також, скаржник, вказаним листом, просив надати постанову ВЛК, якою останнього визнано обмежено придатним, та, яку, в порушення положень Наказу МОУ №402 від 2008 року, останньому не було видано, та, навіть, не ознайомлено з її змістом. Так, своєю відповіддю, відповідач підтвердив, що скаржник перебуває на військовому обліку військовозобов`язаних у зв`язку з тим, що останнього знято з військового обліку призовників та зараховано в запас Збройних сил України, що і є, на думку відповідача, підставою перебування позивача на військовому обліку як військовозобов`язаного (при цьому, повідомив, що особова справа позивача була знищена). Проте, вказана інформація не відповідає дійсності, адже, комісією ІНФОРМАЦІЯ_3 Позивача було визнано непридатним до Військової служби з виключенням з військового обліку взагалі. Таким чином, вказаним листом, відповідач підтвердив, що позивач перебуває на військовому обліку, не вказавши, при цьому жодної законної підстави такого повторного поставлення на облік після його повного виключення з такого обліку.
Відповідно до вимог статті 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.
Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.06.2025 залишено позов без руху, оскільки встановлено після відкриття провадження у справі, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 160, 161 КАС України та встановлено позивачу строк для усунення недоліків шляхом подання заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду.
На виконання вимог ухвали від 23.06.2025 від представника позивача надійшло клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до суду з цим позовом, в обґрунтування якого вказано, що позивач не був обізнаний із законними підставами повторного взяття на військовий облік, і як наслідок не володів інформацією про дійсне порушення його права щодо неправомірного взяття на військовий облік, 05.02.2025 позивач звернувся із заявою до відповідача про надання роз`яснень щодо правомірності/наявності законних підстав його повторного взяття на військовий облік у 2004 року та направлення на його адресу повістки на проходження військово-лікарської комісії. Також, позивач, вказаним листом, просив надати постанову ВЛК, якою останнього визнано обмежено придатним, та, яку, в порушення положень Наказу МОУ №402 від 2008 року, останньому не було видано, та, навіть, не ознайомлено з її змістом. Та, своєю відповіддю, відповідач підтвердив, що позивач перебуває на військовому обліку військовозобов`язаних у зв`язку з тим, що останнього знято з військового обліку призовників та зараховано в запас Збройних сил України, що і є, на думку відповідача, підставою перебування позивача на військовому обліку як військовозобов`язаного (при цьому, повідомив, що особова справа позивача була знищена). Проте, вказана інформація не відповідає дійсності, адже, комісією ІНФОРМАЦІЯ_3 позивача було визнано непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку взагалі. Таким чином, вказаним листом, відповідач підтвердив, що позивач перебуває на військовому обліку, не вказавши, при цьому жодної законної підстави такого повторного поставлення на облік після його повного виключення з такого обліку. Таким чином, тільки після отримання листа від відповідача, у лютому 2025 року, позивач дізнався про відсутність законних підстав поновлення позивача на військовому обліку та відповідно про порушення його права, щодо незаконності поновлення останнього на військовому обліку, адже згідно з українським законодавством, особа, виключена з військового обліку за рішенням військово-лікарської комісії (ВЛК), не підлягає повторному взяттю на військовий облік.
Залишаючи без розгляду позовну заяву суд першої інстанції виходив з того, що зі змісту позовної заяви встановлено, що позивача було взято на військовий облік у 2004 році та відповідач був обізнаний щодо проходження позивачем призивної військово-лікарської комісії та про визначення його непридатним до несення військової служби з виключенням з військового обліку, проте, не взяв дану обставину до уваги, про що свідчить штамп, зроблений 27.01.2004 році відповідачем на звороті виданого ІНФОРМАЦІЯ_4 12.01.2023 році військово-облікового документу про взяття позивача на військовий облік, при цьому до суду позивач звернувся лише – 07.03.2025 року, тобто із пропуском шестимісячного строку, встановленого ч.2 ст.122 КАС України. Будь-яких доказів на підтвердження того, що починаючи з 2004 року, існували непереборні обставини, які перешкоджали позивачу звернутися до суду, у строки визначені приписами чинного законодавства України, позивачем не надано та в позовній заяві та в клопотанні про поновлення строку звернення до суду не зазначено. Отримання ж позивачем листа відповідача у відповідь на адвокатський запит не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку.
Суд апеляційної інстанції не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду   на   наступне.
Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні створено систему адміністративних судів.
Порядок здійснення судочинства в адміністративних судах визначає КАС України, частиною першою статті 5 якого визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Частиною першої статті 118 КАС України регламентовано, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії.
Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.
Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.
Відповідно до частин першої та другої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно із частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно із частиною першою ст.123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Таким чином, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відтак, на думку колегії суддів, для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів.
Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (пункт 1 статті 32 зазначеної Конвенції) позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами N  22083/93,  22095/93  у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).
Колегія суддів наголошує на тому, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 №17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.
За усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду застосування ч. 1 ст. 121 КАС України, уперше сформульовано у постанові від 20.11.2019 року у справі №  9901/405/19. Правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Однак, закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин - вони повинні бути поважними, реальними або непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки.
Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
Верховний Суд, зокрема, у постанові 27 червня 2024 року у справі №  160/3693/24  наголошував на тому, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
Право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
За змістом статті 122 КАС України законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.
Слід зазначити й те, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.02.2021 у справі №800/30/17  зауважила, що вжиття конструкції «повинна була дізнатися» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Процесуальними нормами закріплено обов`язок суду встановлювати факт дотримання позивачем строку звернення до адміністративного суду та у випадку його пропуску за відсутності заяви про поновлення пропущеного строку звернення, або якщо наведені в такій заяві підстави визнаються судом неповажними, суд повертає таку позовну заяву, або залишає її без розгляду (у випадку встановлення факту пропуску строку звернення до суду після відкриття провадження), не розглядаючи справу по суті позовних вимог.
Разом з цим оскаржувана ухвала суду першої інстанції свідчить про те, що суд першої інстанції не встановив дату з якої розпочався перебіг строку для подання адміністративного позову, а лише зазначив загальні обставини щодо визначення таких строків.  
При цьому, слід враховувати, що пропуск цього строку не є безумовною підставою для залишення адміністративного позову без розгляду, оскільки, за наявності поважних причин його пропуску, такий строк може бути поновлено.
Так, позивач, звертаючись до суду із   заявою   про поновлення строку звернення до суду, зазначив обставини, з якими пов`язує поважність причин пропуску строку звернення до суду, а саме: позивач не був обізнаний із законними підставами повторного взяття на військовий облік, і як наслідок не володів інформацією про дійсне порушення його права щодо неправомірного взяття на військовий облік. 05.02.2025 скаржник звернувся із заявою до відповідача про надання роз`яснень щодо правомірності/наявності законних підстав його повторного взяття на військовий облік у 2004 року та направлення на його адресу повістки на проходження військово-лікарської комісії. Також, скаржник, вказаним листом, просив надати постанову ВЛК, якою останнього визнано обмежено придатним, та, яку, в порушення положень Наказу МОУ №402 від 2008 року, останньому не було видано, та, навіть, не ознайомлено з її змістом. Так, своєю відповіддю, відповідач підтвердив, що скаржник перебуває на військовому обліку військовозобов`язаних у зв`язку з тим, що останнього знято з військового обліку призовників та зараховано в запас Збройних сил України, що і є, на думку відповідача, підставою перебування позивача на військовому обліку як військовозобов`язаного (при цьому, повідомив, що особова справа позивача була знищена).У той же час, колегія суддів звертає увагу, позивачем не пропущений шестимісячний строк звернення до суду, оскільки останній звернувся до суду 07.03.2025, оскільки про порушення свої прав позивач фактично дізнався з листа  відповідача  від 11.02.2025 №216/387.
Визнаючи неповажними причини пропуску строку звернення до суду, суд першої інстанції належним чином не з`ясував, не дослідив та не дав правової оцінки вказаним обставинам, та не прийняв до уваги наведені   позивачем   причини пропуску строку звернення до адміністративного суду,
Крім того, колегія суддів зазначає, що у постанові від 08.10.2020 у справі №9901/32/20  Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку з пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.
Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.
Поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулася з позовною заявою, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.
Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом.
Подібна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові   від 26.09.2023 у справі №  260/2099/22.
Також суд апеляційної інстанції зазначає, що при застосуванні процесуальних норм необхідно уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до нівелювання процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Аналогічний висновок щодо застосування норм процесуального права, викладений в постановах Верховного Суду в постановах     від 21.05.2021     у справі №1.380.2019.006107, від 22.07.2021 у справі №340/141/21, від 16.09.2021 у справі №240/10995/20  та від 12.09.2022 у справі №  120/16601/21-а.
Постановою Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 у справі №П/9901/736/18  встановлено, що згідно із практикою Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно уникати надто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішенні питання щодо прийняття скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.
Крім цього, у низці рішень Європейського суду з прав людини, юрисдикцією якого в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, лише якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права.
У справі «Bellet v. France» Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Проаналізувавши доводи, зазначені у заяві про поновлення строку на звернення до суду щодо об`єктивної неможливості звернення позивача до суду в законодавчо встановлений строк, продемонстрованість добросовісного ставлення до реалізації права на звернення з адміністративним позовом, направленість дій позивача, а також враховуючи обов`язок суду сприяти учасникам справи у реалізації їх процесуальних прав з додержанням принципу розумності та пропорційності, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення   заяви позивача   про поновлення строку звернення до адміністративного суду у цій конкретній справі не можна вважати таким, що прийнятий із додержанням балансу між метою забезпеченням належної процесуальної поведінки сторони та забезпеченням її права   на   доступ до правосуддя.
Зазначені обставини та докази у їх сукупності свідчать, що в цьому випадку в діях позивача не вбачається ознак невиправданої бездіяльності чи зловживання процесуальними правами та обов`язками.
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи   позивача   свідчать про наявність поважних підстав для поновлення строку звернення до адміністративного суду.
Верховним Судом у постанові від 28 листопада 2022 року у справі №  380/8841/20  зазначено, що відповідно до статті 6 КАС   України   суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).
Згідно з частиною 1 статті 17 Закону   України   «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.
З огляду на принцип верховенства права у демократичному суспільстві національне законодавство має забезпечувати достатній рівень доступу до суду в аспекті права   на   суд. Для того, щоб право   на   доступ до суду було ефективним, особа повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує її права (див. mutatis mutandis рішення у справі «Белле проти Франції» від 04 грудня 1995 року («Bellet v. France»,   заява   №  23805/94, § 36)).
Оскільки судом першої інстанції зазначені вище обставини залишені поза увагою та цим обставинам не надана належна правова оцінка, колегія суддів задовольняє апеляційну скаргу, скасовує ухвалу суду та направляє справу для продовження розгляду.
З огляду   на   викладене колегія суддів вважає, що в суду першої інстанції були відсутні нормативні передумови для залишення позовної заяви без розгляду   ОСОБА_1 на підставі 8 частини 1 статті 240 КАС України,   що відповідно має своїм наслідком скасування оскаржуваної у цій справі ухвали.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати   на   кожен аргумент захисту   на   підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені   на   його розгляд.
Відповідно до ч. 3 ст. 312 КАС   України   у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається   на   розгляд суду першої інстанції.
Згідно п. 4 ч. 1 ст. 320 КАС   України   підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
Керуючись ст. ст. 243, 250, 312, 320, 321, 325 КАС   України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 липня 2025 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.
   
Головуючий - суддя                                                                      Т.І. Ясенова 

                               суддя                                                                      О.В. Головко 

                               суддя                                                                      А.В. Суховаров