ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
18 вересня 2025 року
м. Київ
 
справа № 219/14256/18
провадження № 61-3587св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Сердюка В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , відповідач - Спортивно-оздоровчий комплекс «Доломітчик»,	
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Гуревич Родіон Геннадійович, на рішення Дружківського міського суду Донецької області від 19 березня 2024 року у складі судді Худіної О. О. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 березня 2025 року у складі колегії суддів Корчистої О. І., Бондар Я. М., Зубакової В. П., 
 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Спортивно-оздоровчого комплексу «Доломітчик» (далі - СОК «Доломітчик») про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Позов мотивовано тим, що 16 липня 2014 року позивачку було прийнято на роботу до відповідача на посаду бухгалтера 2 категорії, а після отримання вищої освіти за фахом економіст з 01 січня 2017 року за наказом відповідача її було переведено на посаду головного бухгалтера.
15 серпня 2018 року рішенням Бахмутської районної ради Донецької області(далі - Бахмутська районна рада) було затверджено статут СОК «Доломітчик» в новій редакції, яким визначена структура та гранична чисельність СОК «Доломітчик» та зобов`язано тимчасово виконуючого обов`язки директора відповідача привести у відповідність штатний розпис, у зв`язку з чим, останній видав наказ від 04 вересня 2018 року № 50 «Про скорочення численності та штату працівників», згідно з яким було скорочено посаду головного бухгалтера, яку займала ОСОБА_1 
04 вересня 2018 року позивачці вручено письмове попередження про скорочення посади головного бухгалтера та розірвання трудового договору не раніше, ніж за два місяці на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, з яким ОСОБА_1 не погодилась, про що зазначила у примірнику письмового попередження.
08 листопада 2018 року СОК «Доломітчик» в особі тимчасово виконуючого обов`язки керівника видало наказ № 44-к про звільнення позивачки з посади головного бухгалтера з 12 листопада 2018 року за скороченням штату на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, копію якого вручено позивачці 09 листопада 2018 року. Позивачка зазначила про протиправність цього наказу, зробивши відповідний запис на його примірнику.
12 листопада 2018 року ОСОБА_1 вручено трудову книжку з відповідним записом про її звільнення.
ОСОБА_1 вважала, що її звільнення є незаконним, оскільки, приймаючи рішення про затвердження статуту у новій редакції, Бахмутська районна рада змінила форму ведення бухгалтерського обліку відповідача, скасувавши утворену раніше бухгалтерську службу та поклавши повноваження головного бухгалтера на спеціаліста (бухгалтера), на якого покладаються виконання завдань та функціональних обов`язків бухгалтерської служби.
Позивачка зазначала, що 23 серпня 2018 року відповідач видав наказ № 34-к про прийняття з 27 серпня 2018 року на роботу на посаду 0,5 ставки бухгалтера ОСОБА_2 з окладом згідно зі штатним розкладом, з випробувальним терміном 2 місяці.
У штатному розписі відповідача, який діяв з 01 січня 2018 року, зазначено посаду  бухгалтера 2 категорії, яка, як вважає позивачка, була вакантною станом на час прийняття ОСОБА_2 на посаду.
Нарахування та виплата заробітної плати ОСОБА_2 здійснювалась як бухгалтеру 2 категорії, тобто останню прийнято на роботу як бухгалтера 2 категорії.
Разом з тим, відповідач зазначену посаду не пропонував позивачці, чим порушив кваліфікаційні вимоги. 
Скорочуючи посаду бухгалтера 2 категорії, яку фактично з 27 серпня 2018 року займала ОСОБА_2 , яка не відповідає кваліфікаційним вимогам на зайняття цієї посади в бюджетній установі, відповідач не повідомляв ОСОБА_2 про її наступне скорочення, отже, не планував такого скорочення, на відміну від позивачки, що свідчить про дискримінацію ОСОБА_1 , що також підтверджується наказом відповідача від 08 листопада 2018 року № 47-к, згідно з яким відповідач збільшив кількість штатних посад бухгалтера шляхом введення з 13 листопада 2018 року до свого штату штатної посади бухгалтера (1,0 ставки) та призначаючи ОСОБА_2 на цю посаду з 13 листопада 2018 року за її згодою, з наданням права другого підпису. 
Також позивачка вважала, що з відповідача на її користь підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу з розрахунку 869,11 грн за кожний робочий день вимушеного прогулу починаючи з 13 листопада 2018 року.
На підставі викладеного, позивачка просила суд:
визнати її звільнення з посади головного бухгалтера СОК «Доломітчик» з 12 листопада 2018 року у зв`язку із скороченням штату на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України незаконним;
поновити на раніше займаній посаді з 13 листопада 2018 року;
стягнути з СОК «Доломітчик» середній заробіток за час вимушеного прогулу з розрахунку 869,11 грн за кожний робочий день, починаючи з 13 листопада 2018 року до дня ухвалення судового рішення.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
Артемівський міськрайонний суд Донецької області рішенням від 11 лютого 2021 року позов ОСОБА_1 задовольнив.
Визнав неправомірним та скасував наказ СОК «Доломітчик» від 08 листопада 2018 року № 44-к про звільнення головного бухгалтера ОСОБА_1 у зв`язку із скороченням штату працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.
Поновив ОСОБА_1 на посаді головного бухгалтера СОК «Доломітчик» з 13 листопада 2018 року.
Стягнув з СОК «Доломітчик» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13 листопада 2018 року до 11 лютого 2020 року, що становить 808 356,80 грн, з утриманням з цих сум податків та інших обов`язкових платежів.
Допустив негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць.
Вирішив питання про розподіл судових витрат.
Не погодившись з рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 11 лютого 2021 року, СОК «Доломітчик» оскаржив його в апеляційному порядку.
Донецький апеляційний суд постановою від 09 червня 2021 року апеляційну скаргу СОК «Доломітчик» залишив без задоволення. Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 11 лютого 2021 року залишив без змін.
Не погодившись з рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 11 лютого 2021 року та постановою Донецького апеляційного суду від 09 червня 2021 року, СОК «Доломітчик» оскаржив їх у касаційному порядку.
Верховний Суд постановою від 24 листопада 2021 року касаційну скаргу СОК «Доломітчик» задовольнив частково.
Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 11 лютого 2021 року та постанову Донецького апеляційного суду від 09 червня 2021 року скасував, справу направив на новий розгляд до суду першої інстанції.
Верховний Суд керувався тим, що матеріали справи не містять доказів того, що посада бухгалтера, на момент попередження позивачки про наступне вивільнення та її звільнення, була вакантною.
Разом із тим, дійшовши висновку про наявність підстав для задоволення позову, суди не встановили, які посади на підприємстві відповідача були вакантними, відповідно до її кваліфікації, та чи пропонувались вони позивачці.
Артемівський міськрайонний суд Донецької області ухвалою від 14 лютого 2022 року замінив первісного відповідача на належного - Сіверську міську раду Бахмутського району Донецької області.
Верховний Суд розпорядженням від 21 жовтня 2022 року № 61 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» територіальну підсудність судових справ Артемівського міськрайонного суду Донецької області визначив Дружківському міському суду Донецької області.
Дружківський міський суд Донецької області ухвалою від 10 жовтня 2023 року залучив до участі у справі як співвідповідача - Бахмутську районну раду.
Дружківський міський суд Донецької області ухвалою від 13 лютого 2024 року замінив неналежних відповідачів Сіверську міську раду Бахмутського району Донецької області та Бахмутську районну раду на належного відповідача - СОК «Доломітчик».
Дружківський міський суд Донецької області рішенням від 19 березня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.
Вирішив питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що твердження позивачки про порушення роботодавцем передбаченого статтею 49-2 КЗпП України порядку її звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України всупереч вимогам статті 81 ЦПК України, не підтверджено належними та допустимими доказами. Роботодавець дотримався порядку вивільнення, передбаченого статтею 49-2 КЗпП України.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку.
Верховний Суд розпорядженням від 22 липня 2022 року № 40 «Про зміну територіальної підсудності справ в умовах воєнного стану» територіальну підсудність судових справ Донецького апеляційного суду визначив Дніпровському апеляційному суду.
Дніпровський апеляційний суд постановою від 12 березня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення. Рішення Дружківського міського суду Донецької області від 19 березня 2024 року залишив без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що у відповідача не було правових підстав для застосування щодо ОСОБА_1 приписів статті 42 КЗпП України, оскільки на момент попередження ОСОБА_1 про скорочення займаної нею посади працівник ОСОБА_2 зайняла посаду бухгалтера з 27 серпня 2018 року із встановленням їй випробувального терміну, впродовж якого на неї, згідно зі статтями 26-28 КЗпП України, поширюється законодавство про працю в тому числі і в частині попередження не менш ніж за 2 місяці про будь-які суттєві зміни та майбутнє можливе вивільнення з ініціативи роботодавця. Таким чином, відповідач до 27 жовтня 2018 року не мав правових підстав попереджати працівника ОСОБА_2 про переведення чи майбутнє можливе вивільнення, а попередивши навіть 27 жовтня 2018 року, не мав правових підстав звільняти вказаного працівника раніше, ніж 27 грудня 2018 року, що перебуває поза межами періоду фактичного вивільнення ОСОБА_1 .       
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у березні 2025 року, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Гуревич Р. Г., просить рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Як на підставу касаційного оскарження судових рішень позивачка посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме, що суди в оскаржуваних судових рішеннях застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі № 6-33цс14, від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17, від 28 серпня 2024 року у справі № 641/1334/23, постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2024 року у справі № 638/14165/21, постановах Верховного Суду від 31 січня 2018 року у справі № 824/3229/14-а, від 10 листопада 2022 року у справі № 607/2071/17, від 27 липня 2023 року у справі № 490/8462/21, від 15 листопада 2023 року у справі № 291/1352/20.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не взяли до уваги, що на момент звільнення позивачки на підприємстві була вакантною посада бухгалтера (0,5 ставки), а роботодавець не виконав свій обов`язок з переведення позивачки на цю вакантну посаду, з огляду на її високу кваліфікацію та тривалий стаж роботи.
Позивачка посилається на порушення норм процесуального права у вигляді порушення таємниці ухвалення судового рішення, оскільки у судовому засіданні, колегія суддів суду апеляційної інстанції, порадившись на місці (у присутності секретаря судового засідання та представника позивачки, який брав участь у розгляді справи у режимі відеоконференції), ухвалила перейти до стадії ухвалення рішення.
Доводи інших учасників справи
У червні 2024 року від СОК «Доломітчик» на адресу Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому викладено заперечення на доводи касаційної скарги, які відповідач вважає необґрунтованими та безпідставними, просить відмовити в її задоволенні, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.
Фактичні обставини справи, що встановили суди
Відповідно до наказу від 15 липня 2014 року № 19 ОСОБА_1 прийнято на роботу на посаду бухгалтера 2 категорії в СОК «Доломітчик» з 16 квітня 2014 року з іспитовим строком та оплатою згідно зі штатним розписом.
Наказом від 03 січня 2017 року № 1-к ОСОБА_1 переведено з посади бухгалтера 2 категорії на посаду головного бухгалтера СОК «Доломітчик» з 01 січня 2017 року, що підтверджується копіями наказів від 15 липня 2014 року № 19, від 03 січня 2017 року № 1-к та копією трудової книжки від 29 грудня 2009 року серії НОМЕР_1 (том 1, а. с. 9, 10, 12, 13).
Згідно зі штатним розписом, який введено в дію з 01 січня 2018 року, затверджено штат СОК «Доломітчик» у кількості 23,62 штатних одиниць, зокрема зазначено посаду бухгалтера 2 категорії у кількості 0,5 штатної посади та головного бухгалтера у кількості 1 штатної посади (том 1, а. с. 165).
Відповідно до переліку змін до штатного розпису на 2018 рік встановлено, що із штатного розпису виведено посади, зокрема, головного бухгалтера у кількості 1 штатної посади, бухгалтера 2 категорії у кількості 0,5 штатної посади та введено до штатного розпису посаду бухгалтера у кількості 1 штатної посади (том 1, а. с. 166).
Рішенням Бахмутської районної ради від 15 серпня 2018 року № 7/30-526 «Про затвердження статуту в новій редакції, структури та граничної численності СОК «Доломітчик» затверджено статут, структуру та граничну чисельність СОК «Доломітчик» в новій редакції, зокрема зобов`язано тимчасово виконуючого обов`язки директора привести у відповідність з затвердженими пунктом 2 цього рішення за структурою та граничною чисельністю штатний розпис СОК «Доломітчик», який буде введено в дію не раніше 01 листопада 2018 року. У разі необхідності змін в організації виробництва і праці СОК «Доломітчик» необхідно здійснити скорочення чисельності або штату працівників відповідно до вимог законодавства України (том 1, а. с. 31, 32).
На підставі рішення Бахмутської районної ради від 15 серпня 2018 року № 7/30-526 «Про затвердження статуту в новій редакції, структури та граничної чисельності спортивно-оздоровчого комплексу «Доломітчик», керуючись пунктом 1 частини першої статті 40, статтею 49-2 КЗпП України, СОК «Доломітчик» видало наказ від 04 вересня 2018 року № 50 «Про скорочення чисельності та штату працівників» згідно з яким, наказано: 
скоротити посади головного бухгалтера та діловода; 
скоротити посаду бухгалтера 2 категорії у кількості 0,5 штатної посади та посаду адміністратора у кількості 0,5 штатної посади; 
ввести посаду бухгалтера у кількості 1 штатної посади та посаду адміністратора у кількості 1 штатної посади (том 1, а. с. 14, 38).
Згідно з пунктом 7.2 Статуту СОК «Доломітчик» (нова редакція), затвердженого рішенням Бахмутської районної ради від 15 серпня 2018 року № 7/30-526, для забезпечення ведення бухгалтерського обліку спорткомплексу до штату спорткомплексу вводиться посада бухгалтера (том 1, а. с. 197-205).
Відповідно до штатного розпису, який введений в дію з 13 листопада 2018 року, затверджено штат СОК «Доломітчик» у кількості 23,12 штатних одиниць, зокрема зазначено посаду бухгалтера у кількості 1 штатної посади (том 1, а. с. 167).
Наказом від 23 серпня 2018 року № 34-к ОСОБА_2 прийнято на роботу на посаду 0,5 ставки бухгалтера з 27 серпня 2018 року з окладом згідно зі штатним розписом, з випробувальним терміном 2 місяці (том 1, а. с. 45).
06 вересня 2018 року ОСОБА_1 було ознайомлено з письмовим попередженням від 04 вересня 2018 року № 69, яке ОСОБА_1 підписала із зауваженням щодо незгоди з попередженням, оскільки вважає його протиправним (том 1, а. с. 15).
Відповідно до наказу від 08 листопада 2018 року № 44-к ОСОБА_1 звільнено з посади головного бухгалтера СОК «Доломітчик» з 12 листопада 2018 року за скороченням штату (том 1, а. с. 16).
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду відповідають.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Відповідно до статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством (статті 2, 36, 40, 41 КЗпП України).
Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України).
Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно (частини перша-третя статті 49-2 КЗпП України, тут і далі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
У статті 235 КЗпП України передбачено, що в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.
У постанові Верховного Суду від 27 липня 2023 року у справі № 490/8462/21 (провадження № 61-3003св23) зазначено: «Згідно з частинами першою, третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантні посади чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, та яка з`явилася на підприємстві протягом цього періоду і яка існувала на день звільнення».
Подібні висновки також викладено і у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року в справі № 6-40цс15 та постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року в справі № 800/538/17, від 28 серпня 2024 року у справі № 641/1334/23, на які посилається заявниця у касаційній скарзі, у яких зазначено, що оскільки обов`язок із працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення.
В оцінці правомірності звільнення працівника на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України Верховний Суд керується тим, що суди зобов`язані з`ясовувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення (постанови Верховного Суду від 15 квітня 2019 року в справі № 443/636/18, від 06 травня 2020 року в справі № 487/2191/17).
Водночас суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність скорочення штату та чисельності працівників, оскільки право визначати чисельність і штат працівників належить власнику або уповноваженому ним органу (висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 27 травня 2021 року у справі № 201/6689/19, від 02 квітня 2025 року у справі № 758/4824/23).
У справі, що переглядається, Бахмутська районна рада як вищий орган управління відповідача прийняла рішення змінити структуру та граничну чисельність СОК «Доломітчик», зокрема зобов`язала тимчасово виконуючого обов`язків директора відповідача привести у відповідність із затвердженими пунктом 2 цього рішення структурою та граничною чисельністю штатний розпис СОК «Доломітчик», який вводиться в дію не раніше 01 листопада 2018 року, та у разі необхідності внести зміни в організацію виробництва і праці, а скорочення чисельності або штату працівників СОК «Доломітчик» здійснити у відповідності з вимогами законодавства України.
Роботодавець видав наказ від 04 вересня 2018 року № 50 «Про скорочення чисельності та штату працівників» за змістом якого передбачено скорочення посади бухгалтера 2 категорії у кількості 0,5 штатної посадита введення до штату СОК «Доломітчик» посади бухгалтера у кількості 1 штатної посади.
Після видання наказу від 04 вересня 2018 року № 50 відповідач за два місяці до запланованого скорочення посади позивачки надав позивачці письмове попередження від 04 вересня 2018 року № 69, за змістом якого повідомив ОСОБА_1 про наступне можливе звільнення.
Отже, суди дійшли правильного висновку, що роботодавець дотримався передбаченого статтею 49-2 КЗпП України порядку звільнення позивачки на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.
У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що відповідач не запропонував їй посаду 0,5 ставки бухгалтера, яка, як вважає заявниця, була наявна та вакантна на час її повідомлення, оскільки після видачі наказу «Про скорочення чисельності та штату працівників» було введено посаду бухгалтера у кількості 1 штатна одиниця, а згідно з наказом «Про прийняття на роботу» з 27 серпня 2018 року ОСОБА_2 прийнято на роботу на посаду бухгалтера (0,5 штатної посади), тобто до дня звільнення позивачки.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Роботодавець, на якого у трудових спорах покладається обв`язок спростувати доводи працівника щодо незаконного звільнення, надав суду докази змін до штатного розпису та виведенні існуючих і введення нових посад, що дослідили та оцінили суди під час нового розгляду справи.
Установлено, що відповідно до переліку змін до штатного розпису на 2017 рік із штатного розпису відповідача виведено посаду бухгалтера 2 категорії у кількості 0,5 штатної посади та введено до штатного розпису посаду головного бухгалтера у кількості 1 штатної посади (том 1, а. с. 163).
Згідно із штатним розписом, який введено в дію з 01 січня 2018 року, затверджено штат СОК «Доломітчик» у кількості 23,62 штатних одиниць, зокрема зазначено посаду бухгалтера 2 категорії у кількості 0,5 штатної посади та головного бухгалтера у кількості 1 штатної посади (том 1, а. с. 165).
Відповідно до переліку змін до штатного розпису на 2018 рік з 13 листопада 2018 року із штатного розпису виведено посаду головного бухгалтера у кількості 1 штатної посади, посаду бухгалтера 2 категорії у кількості 0,5 штатної посади та введено до штатного розпису посаду бухгалтера у кількості 1 штатної посади (том 1, а. с. 166).
Згідно з пунктом 7.2 Статуту СОК «Доломітчик» (у новій редакції), затвердженого рішенням Бахмутської районної ради від 15 серпня 2018 року № 7/30-526, для забезпечення ведення бухгалтерського обліку спорткомплексу до штату спорткомплексу вводиться посада бухгалтера (том 1, а. с. 197-205).
Відповідно до штатного розпису, який введено в дію з 13 листопада 2018 року, затверджено штат СОК «Доломітчик» у кількості 23,12 штатних одиниць, зокрема зазначено посаду бухгалтера у кількості 1 штатної посади (том 1, а. с. 167).
Отже, суди установили, що з моменту попередження позивачки про наступне вивільнення (04 вересня 2018 року) і до дня розірвання з нею трудового договору за скороченням штату (12 листопада 2018 року) наявних вакантних посад бухгалтера, які б відповідали кваліфікації позивачки, відповідач не мав. 
Тому посилання заявниці на те, що на момент попередження її про майбутнє звільнення та до моменту її звільнення, тобто з 04 вересня 2018 року до 12 листопада 2018 року, на підприємстві відповідача була вакантна посада 0,5 ставки бухгалтера, є безпідставними та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, про що правильно виснували суди в оскаржуваних судових рішеннях.
Питання оцінки правомірності прийняття на роботу з 27 серпня 2018 року ОСОБА_2 на посаду бухгалтера (0,5 штатної посади) із випробувальним терміном, впродовж якого на неї, згідно зі статтями 26-28 КЗпП України, поширюється законодавство про працю, зокрема у частині попередження не менш ніж за 2 місяці про будь-які суттєві зміни та майбутнє можливе вивільнення з ініціативи роботодавця (не раніше 27 грудня 2018 року), та її працевлаштування після 13 листопада 2018 року перебуває поза межами періоду фактичного вивільнення ОСОБА_1 і не стосується предмета спору у цій справі.
Тому Верховний Суд погоджується з висновками апеляційного суду про відсутність підстав для застосування щодо ОСОБА_1 приписів статті 42 КЗпП України, з огляду на те, що на момент попередження ОСОБА_1 про скорочення займаної нею посади бухгалтера 2 категорії переважне право на залишення на роботі не підлягало застосуванню, оскільки лише ця посада бухгалтера 2 категорії підлягала скороченню, а працевлаштування інших осіб на нову посаду, що була введена у штатний розпис з 13 листопада 2018 року, не може братися до уваги судами у контексті обставин цієї справи.
З огляду на те, що доводи касаційної скарги про наявність порушень під час звільнення відповідачки з посади у зв`язку з її скороченням та щодо незастосування роботодавцем положень статті 42 КЗпП України не підтвердилися, не заслуговують на увагу посилання заявниці на її дискримінацію при звільненні.
Верховний Суд є судом права, а не судом факту, і відповідно до статті 400 ЦПК України не має повноважень самостійно встановлювати обставини справи, не встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, а також досліджувати докази справи, змінюючи їх оцінку.
Інших доводів по суті спору касаційна скарга не містить.
У касаційній скарзі заявниця посилається на неврахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах, зазначених у доводах касаційної скарги.
Для визначення подібності правовідносин Верховний Суд враховує правовий висновок, викладений в мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, провадження № 14-166цс20, від 08 лютого 2022 року у справі № 2-7763/10, провадження                     № 14-197цс21, згідно з якими на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним та об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
У постанові Верховного Суду від 31 січня 2018 року у справі № 824/3229/14-а викладено висновок про те, що зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідація, реорганізація, або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників є правом власника або уповноваженого ним органу, однак це не має бути підставою для зловживання та незаконного звільнення працівників, а тому КЗпП України передбачені гарантії для захисту трудових прав.
Оскільки у справі, що переглядається, не встановлено порушень прав заявниці під час звільнення, вказані висновки не є застосовними.
Щодо застосування норми права без урахування висновку щодо застосування якої, викладеного у постанові Верховного Суду, Суд відзначає, що наявність самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.
Отже, підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови.
Саме лише цитування у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.
Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 11 квітня 2023 року у справі № 910/12405/21, від 09 квітня 2024 року у справі № 910/6316/23 та інших.
У касаційній скарзі заявниця, посилаючись на неврахування судами правових висновків, викладених Верховним Судом у постанові Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі № 6-33цс14, постановах від 10 листопада 2022 року у справі № 607/2071/17, від 27 липня 2023 року у справі № 490/8462/21, від 15 листопада 2023 року у справі № 291/1352/20, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2024 року у справі № 638/14165/21, лише перелічує ці постанови, проте не зазначає, які саме висновки, зроблені судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини цих постанов, не врахували або неправильно застосували суди у справі, що переглядається.
Водночас загальні правові висновки, викладені у вказаних постановах, не суперечать висновкам судів у справі, що переглядається. 
Колегія суддів також відхиляє доводи касаційної скарги щодо порушення таємниці ухвалення судового рішення поза нарадчою кімнатою з огляду на внесені Законом України від 19 грудня 2024 року № 4173-IX «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення ухвалення та проголошення судових рішень» (набрав чинності 08 лютого 2025 року) зміни, зокрема до ЦПК України, щодо скасування інституту нарадчої кімнати.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявниці та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків суду, Верховний Суд керується тим, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають під час кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, висновків суду не спростовують.
Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховний Суд не встановив.
Також Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав Європейський суд з прав людини, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29-30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), заява № 49684/99).
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Гуревич Родіон Геннадійович, залишити без задоволення.
Рішення Дружківського міського суду Донецької області від 19 березня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 березня 2025 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:	І. М. Фаловська С. О. Карпенко В. В. Сердюк