ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"15" вересня 2025 р.           Справа№ 640/23856/21
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Скрипки  І.М.
суддів:            Гончарова С.А. 
          Тищенко А.І. 
 
при секретарі судового засідання  Нечасний О.Л.
за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 15.09.2025
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  Управління справами Апарату Верховної Ради України                   на рішення Господарського суду міста Києва від 26.09.2024 (повний текст складено 09.10.2024)
у справі №640/23856/21 (суддя Турчин С.О.)
за позовом Управління справами Апарату Верховної Ради України                   
до Київської міської ради
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Київська міська державна адміністрація 
про визнання протиправним та скасування рішення,-

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2021 року Управління справами Апарату Верховної Ради України звернулося в Окружний адміністративний суд міста Києва з позовом до Київської міської ради, в якому просило суд визнати протиправним та скасувати рішення Київської міської ради від 08.10.2015 №119/2020 "Про надання статусу скверу земельній ділянці на вул. Тропініна, 3/5 у Шевченківському районі м. Києва".
Позовні вимоги Управління справами Апарату Верховної Ради України мотивовані тим, що на підставі рішення Київської міської ради від 10.07.2003 №       638-28/798 позивачу було надано в постійне користування земельну ділянку площею 0,17 га для будівництва житлового будинку з підземним паркінгом на вул. Тропініна, 3-5 у Шевченківському районі м. Києва, а також видано Державний акт серії ЯЯ №389676 від 21.01.2005 на право постійного користування земельною ділянкою. Водночас, як зазначав позивач, Київська міська рада прийняла спірне рішення, яким припинила Апарату Верховної Ради України право постійного користування вказаною земельною ділянкою і надала їй статус скверу. Позивач зазначав, що про прийняття цього рішення позивачу стало відомо з мережі Інтернет 13.08.2021.
Позивач зазначав, що спірне рішення Київської міської ради прийняте з порушенням статей   92,   141 Земельного кодексу України, воно порушує права позивача на користування земельною ділянкою, оскільки позивач добровільно не відмовлявся від земельної ділянки і планує використовувати земельну ділянку за її цільовим призначенням (для будівництва житлового будинку з підземним паркінгом). Тому Управління справами Апарату Верховної Ради України зазначало, що рішення Київської міської ради від 08.10.2015 №119/2020 "Про надання статусу скверу земельній ділянці на вул. Тропініна, 3/5 у Шевченківському районі м. Києва" має бути визнане протиправним на підставі   статті 152 Земельного кодексу України.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.11.2022, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.05.2023 у справі № 640/23856/21, позов Управління справами Апарату Верховної Ради України задоволено.
Постановою Верховного Суду від 22.02.2024 у справі №       640/23856/21 частково задоволено касаційну скаргу Київської міської ради, скасовано рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.11.2022 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.05.2023 у справі №       640/23856/21, закрито провадження у справі №       640/23856/21; повідомлено, що справу може бути розглянуто в порядку господарського судочинства.
27.02.2024 до Верховного Суду надійшла заява Управління справами Апарату Верховної Ради України про передачу справи за підсудністю.
Ухвалою Верховного Суду від 04.03.2024 у справі №       640/23856/21 задоволено заяву Управління справами Апарату Верховної Ради України про передачу справи за підсудністю, передано справу №       640/23856/21 за позовом Управління справами Апарату Верховної Ради України до Київської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення до Господарського суду міста Києва.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.04.2024 прийнято позовну заяву Управління справами Апарату Верховної Ради України до розгляду, відкрито провадження у справі №       640/23856/21, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.09.2024 у справі №    640/23856/21   у задоволенні позову Управління справами Апарату Верховної Ради України відмовлено повністю.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову Управління справами Апарату Верховної Ради України, зазначив, що з огляду на приписи статей   141,   149 Земельного кодексу України, частини 3   статті 152 Земельного кодексу України, статей   15,   16,   393 Цивільного кодексу України, вимога про визнання протиправним та скасування рішення Київської міської ради від 08.10.2015 №119/2020 "Про надання статусу скверу земельній ділянці на вул. Тропініна, 3/5 у Шевченківському районі м. Києва" є правомірною. При цьому суд першої інстанції виходив із того, що Київська міська рада, приймаючи спірне рішення про припинення права постійного користування позивача та надання статусу скверу земельній ділянці, що перебуває у постійному користуванні Управління справами Апарату Верховної Ради України, яке є безстроковим та набуте згідно з державним актом, без належних на те законодавчо встановлених правових підстав, порушила та припинила право постійного користування позивача земельною ділянкою.
Водночас суд першої інстанції встановив, що відповідач у відзиві зазначав про пропуск позивачем позовної давності для звернення з вимогами про визнання протиправним та скасування рішення Київської міської ради від 08.10.2015 №119/2020 "Про надання статусу скверу земельній ділянці на вул. Тропініна, 3/5 у Шевченківському районі м. Києва". На думку відповідача, строк звернення з позовною заявою сплинув 18.12.2018, натомість позовна заява надійшла до суду в серпні 2021 року. Суд першої інстанції також зазначив, що позивач просив визнати поважними причини пропуску позовної давності та захистити порушене право.
Розглядаючи наведені доводи сторін, суд першої інстанції встановив, що рішення Київської міської ради № 119/2022 від 08.10.2015 "Про надання статусу скверу земельній ділянці на вул. Тропініна, 3/5 у Шевченківському районі м. Києва" опубліковано в газеті "Хрещатик", 2015, №       164 від 08.12.2015. Тому суд першої інстанції зазначив, що позивач міг дізнатися про оспорюване рішення Київської міської ради з 08.12.2015, оскільки таке рішення було опубліковано у газеті "Хрещатик", випуск №       164 від 08.12.2015. Суд першої інстанції також зазначив, що наведені позивачем обґрунтування не є такими обставинами, які об`єктивно унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасно подати позов до суду для захисту порушеного права у межах строку позовної давності. Тому суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову у зв`язку із пропуском позивачем строку позовної давності.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, оскільки позивачем пропущений строк позовної давності з поважних причин, а саме: позивач не відмовлявся від права постійного користування земельною ділянкою і планував використовувати її за цільовим призначенням; Київрада не направляла позивачу оспорюване рішення від 08.10.2015, а лист від виконавчого органу Київради 18.03.2021 та акт обстеження земельної ділянки від 10.03.2021 не містять жодної інформації, що спірну ділянку було вилучено у позивача на підставі оспорюваного рішення, навпаки зазначено, що вона була надана позивачу у постійне користування; позивач не міг дізнатися про існування оспорюваного рішення Київради з газети "Хрещатик", оскільки позивачу надана земельна ділянка за адресою вул. Тропініна, 3-5, а в рішенні вказана адреса вул. Тропініна, 3/5, а це не тотожні адреси; в оспорюваному рішенні земельна ділянка по вул. Тропініна, 3/5, вилучається у Апарату Верховної Ради України, водночас рішення Київради від 10.07.2023 земельна ділянка надана Управлінню справами Апарату Верховної Ради України, а це різні юридичні особи. За таких обставин позивач не мав жодної можливості дізнатися про існування оспорюваного рішення, а відтак зволікати зі зверненням до суду за захистом своїх прав у межах позовної давності, тому строк позовної давності пропущений з поважних причин і порушене право позивача підлягає захисту.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 03.06.2025 у справі №640/23856/21 касаційну скаргу Київської міської ради задоволено частково.
Постанову Північного апеляційного господарського суду від 02.04.2025 скасовано, справу №640/23856/21 направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд вказав, що вирішуючи спір у справі, що розглядається, суд апеляційної інстанції не врахував вимог норм матеріального та процесуального права, не дослідив зібрані у справі докази та не обґрунтував відхилення доводів відповідача щодо обставин позовної давності, які мають значення для правильного вирішення справи та впливають на висновки щодо захисту права позивача або відмови у судовому захисті через сплив строку позовної давності.
Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 23.06.2025 справу №640/23856/21 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді Скрипка І.М., суддів Тищенко А.І., Гончарова С.А.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.06.2025 прийнято до провадження колегією суддів у визначеному складі апеляційну скаргу Управління справами Апарату Верховної Ради України       на рішення Господарського суду міста Києва від 26.09.2024 у справі №640/23856/21, справу призначено до розгляду на 25.08.2025.
У зв`язку із оголошенням повітряної тривоги у місті Києві судове засідання 25.08.2025 у справі №640/23856/21 не відбулося.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.08.2025 розгляд справи №640/23856/21 призначено на 15.09.2025.

Явка представників сторін
Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 15.09.2025 підтримав апеляційну скаргу з підстав, викладених в ній, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову.
Представники відповідача та третьої особи заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили її відхилити, оскаржуване рішення залишити без змін.
В судовому засіданні 15.09.2025 відповідно до ст. 240, 283 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції
          Рішенням Київської міської ради від 10.07.2003 №638-28/798 "Про надання і вилучення земельних ділянок та припинення права користування землею" відповідно до   Земельного кодексу України,   Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні",   Постанови Верховної Ради Української РСР від 18.12.1990 "Про земельну реформу",   Закону України "Про оренду землі"   та враховуючи матеріали інвентаризації земель, вирішено, зокрема, затвердити проект відведення земельної ділянки Управлінню справами Апарату Верховної Ради України для будівництва житлового будинку з підземним паркінгом на вул. Тропініна, 3-5 у Шевченківському районі м. Києві. Надати управлінню справами апарату Верховної Ради України, за умови виконання пункту 1.1 цього рішення, у постійне користування земельну ділянку площею 0,17 га для будівництва житлового будинку з підземним паркінгом на вул. Тропініна, 3-5 у Шевченківському районі м. Києві за рахунок земель міської забудови.
Управлінням справами Апарату Верховної Ради України отримано Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою від 21.01.2005, серії ЯЯ № 389676, площею 0,1676 га на вул. Тропініна, 3-5 у Шевченківському районі м. Києві, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 01-9-00030.
Відповідно до   ст.19 ЗК України, п.34 ч.1   ст.26 Закону України "Про місцеве самоврядування", ст.7, ст.ст.51-53 Закону України "Про природно-заповідний фонд України", Правил утримання зелених насаджень у населених пунктах України, затверджених   наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 10.04.2006 №105, з метою раціонального використання і збереження земельних насаджень та підвищення рекреаційного потенціалу міста Києва, а також враховуючи численні звернення громадян, рішенням Київської міської ради від 08.10.2015 №119/2020 "Про надання статусу скверу земельній ділянці на вул. Тропініна, 3/5 у Шевченківському районі м. Києва" вирішено:
1. Припинити апарату Верховної Ради України право постійного користування земельною ділянкою (91:075:0002) площею 0,1676 га на вул. Тропініна, 3/5 у Шевченківському районі м. Києва, надане рішенням Київської міської ради від 10.07.2003 №638-28/798.
2. Надати статус скверу земельній ділянці (91:075:0002), площею 0,1676 га на вул. Тропініна, 3/5 у Шевченківському районі м. Києва згідно з додатками до цього рішення.
3. Внести зміни до Програми розвитку зеленої зони м. Києва та концепції формування зелених насаджень в центральній частині міста на період до 2015 року, затверджених рішенням Київської міської ради від 27 листопада 2009 року №714/2783 (таблиця 2 "Озеленені території загального користування м. Києва, що відповідають топологічним ознакам та планувальним вимогам"), додавши сквер згідно з пунктом 2 цього рішення до переліку скверів Шевченківського району м. Києва.
4. Комунальному підприємству по утриманню зелених насаджень Шевченківського району виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) здійснити організаційно-правові заходи щодо оформлення права постійного користування земельною ділянкою (91:075:0002) площею 0,1676 га на вул. Тропініна, 3/5 у Шевченківському районі м. Києва.
5. Київському комунальному об`єднанню зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень міста "Київзеленбуд" виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) здійснити організаційно-правові заходи щодо оформлення та благоустрою земельної ділянки (91:075:0002) площею 0,1676 на вул. Тропініна, 3/5 у Шевченківському районі м. Києва.
Згідно із Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-80000934242019 від 05.04.2019 право постійного користування земельною ділянкою (91:075:0002), площею 0,1676 га на вул. Тропініна, 3/5 у Шевченківському районі м. Києва зареєстровано за Управлінням справами Апарату Верховної Ради України.
Спір у справі виник у зв`язку із тим, що за доводами позивача рішення Київської міської ради від 08.10.2015 №119/2020 "Про надання статусу скверу земельній ділянці на вул. Тропініна, 3/5 у Шевченківському районі м. Києва" прийнято без належних на те підстав, які передбачені   ст.141 Земельного кодексу України   та      Управління справами Апарату Верховної Ради України від права постійного користування земельною ділянкою      добровільно не відмовлялося.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови
Мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного позивачем в апеляційній скарзі
У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5   ст. 269 ГПК України   суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
У відповідності до   ст. 129 Конституції України   та ч. 1   ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі «Трофимчук проти України» no.4241/03 від 28.10.2010).
Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що рішення суду, яке переглядається, підлягає залишенню без змін, виходячи з наступного.
Згідно з пунктом 10 частини 2   статті 16 Цивільного кодексу України   одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Частиною 1   статті 21 Цивільного кодексу України      передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Способи захисту прав на земельні ділянки передбачено положеннями   статті 152 ЗК України, згідно із частиною другою якої власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.
За змістом частини 3   статті 152 Земельного кодексу України   захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.
Відповідно до   статті 393 Цивільного кодексу України   правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди.
Отже, у разі звернення з вимогами про визнання незаконним та скасування, зокрема, правового акта індивідуальної дії, виданого органом місцевого самоврядування, встановленню та доведенню підлягають як обставини того, що оскаржуваний акт суперечить актам цивільного законодавства (не відповідає законові), так і обставини, що цей акт порушує цивільні права або інтереси особи, яка звернулась із відповідними позовними вимогами, а метою захисту порушеного або оспорюваного права є відповідні наслідки у вигляді відновлення порушеного права або охоронюваного інтересу саме особи, яка звернулась за їх захистом.
Підставами для визнання недійсним (незаконним) акта (рішення) є його невідповідність вимогам законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, і водночас порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.
У заявленому позові позивач стверджує про порушення свого права постійного користування земельною ділянкою на вул. Тропініна, 3/5 у Шевченківському районі м. Києва, яке є безстроковим      і може бути припинене лише з підстав, визначених   ст.141      Земельного кодексу України, однак Управління справами Апарату Верховної Ради України від права постійного користування земельною ділянкою добровільно не відмовлявся.
Згідно ч.1   ст.59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні"   рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.
Пунктом 34 частини 1   статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні"   передбачено, що виключною компетенцією пленарних засідань сільської, селищної, міської ради є питання щодо вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.
Оскаржуване рішення про припинення позивачу права постійного користування та надання земельній ділянці статусу скверу прийнято Київською міською радою на підставі      ст.19 ЗК України, п.34 ч.1   ст.26 Закону України "Про місцеве самоврядування", ст.7, ст.ст.51-53 Закону України "Про природно-заповідний фонд України", Правил утримання зелених насаджень у населених пунктах України, затверджених   наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 10.04.2006 №105, з метою раціонального використання і збереження земельних насаджень та підвищення рекреаційного потенціалу міста Києва, а також враховуючи численні звернення громадян.
Зі змісту рішення Київської міської ради від 08.10.2015 №119/2020 вбачається припинення позивачу права постійного користування земельною ділянкою (91:075:0002), площею 0,1676 га на вул. Тропіна, 3/5 у Шевченківському районі м. Києва, надане рішенням Київської міської ради від 10.07.2003 №638-28/798, у зв`язку із      вилученням її в Апарату Верховної Ради України для суспільних потреб.
Відповідно до частини першої   статті 92 Земельного кодексу України   право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.
Згідно ст.141 Земельного кодексу України   (у редакції чинній на час прийняття оскаржуваного рішення) підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; (пункт "в" частини першої статті 141 в редакції   Закону № 875-VI від 15.01.2009) г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; частину першу статті 141 доповнено пунктом "е" згідно із   Законом № 1702-VI від 05.11.2009); є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини (частину першу статті 141 доповнено пунктом "є" згідно із   Законом № 2518-VI від 09.09.2010).
Водночас, частина 1   статті 149 ЗК України   передбачає, що земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування на підставі та в порядку, передбачених цим Кодексом.
Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень (ч. 2   ст. 149 ЗК України).
Згідно ч.7   ст.149 ЗК України   Київська, Севастопольська міські державні адміністрації вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах їх територій для всіх потреб, крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті.
У разі незгоди землекористувача з вилученням земельної ділянки питання вирішується в судовому порядку (ч.10   ст.149 ЗК України).
Земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності можуть вилучатися, серед іншого на підставі рішень місцевих державних адміністрацій для суспільних та інших потреб в порядку встановленому   ЗК України.
У той же час, за правилами   ЗК України   вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів, а у разі відсутності його згоди у судовому порядку.
Отже, земельна ділянка, яка була надана у постійне користування землекористувачу із земель державної та комунальної власності може бути вилучена на підставі рішення місцевої державної адміністрації в двох випадках: безпосередньо за згодою землекористувача або за рішенням суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.11.2019      у справі      №906/392/18 надала правовий      висновок, згідно із яким      право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених   статтею 141 ЗК України, перелік яких є вичерпним. Дії органів державної влади та місцевого самоврядування, спрямовані на позбавлення суб`єкта права користування земельною ділянкою після державної реєстрації такого права поза межами підстав, визначених у   статті 141 названого Кодексу, є такими, що порушують право користування земельною ділянкою.
Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що громадяни та юридичні особи не можуть втрачати раніше наданого їм в установлених законодавством випадках права користування земельною ділянкою за відсутності підстав, встановлених законом. Така позиція відповідає висновку, викладеному в   рішенні Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005.
У постанові Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі №920/590/17 зазначено, що передача (вилучення) земельних ділянок державної власності за рахунок земель, що перебувають у постійному користуванні, відбувається шляхом прийняття відповідного рішення власника землі за погодженням із користувачем.
Вирішуючи спори, в яких спірним є припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею, суди враховують, що орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про це у порядку, з підстав і за умов, передбачених   статтями 140-149 Земельного кодексу України. Правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.11.2019 у справі №906/392/18 та у постановах Верховного Суду від 30.05.2023 у справі № 927/135/22, від 07.10.2020 у справі № 922/2751/19.
Відповідно до змісту п.3 ч.2   ст.129 Конституції України, ст.13, ч.1 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести належними і допустимими доказами ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.1   ст.76 ГПК України).
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1   ст.77 ГПК України).
Згідно ст.   78,   79 Господарського процесуального кодексу України,       достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.
Згідно ст.86 ГПК України   суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Місцевим господарським судом правильно встановлено відсутність в матеріалах справи та ненадання сторонами належних доказів на підтвердження того, що станом на час прийняття оскаржуваного рішення Київською міською радою отримано згоду землекористувача - Управління справами Апарату Верховної Ради України на вилучення земельної ділянки      площею 0,1676 га на вул. Тропіна, 3/5 у Шевченківському районі м. Києва.
Дійсні обставини справи підтверджують, що належне позивачу право постійного користування земельною ділянкою не припинено у порядку, передбаченому   Земельним кодексом України.
Докази вирішення питання про вилучення земельної ділянки у землекористувача (позивача) для суспільних потреб у судовому порядку згідно із положеннями частини 10   статті 149 ЗК України   також у матеріалах справи відсутні.
За встановлених обставин суд дійшов вірного висновку, що Київська міська рада, приймаючи спірне рішення про припинення позивачу права постійного користування та надання статусу скверу земельній ділянці, що перебуває у постійному користуванні Управління справами Апарату Верховної Ради України, яке є безстроковим та набуте згідно з державним актом, без належних на те законодавчо встановлених підстав порушила та припинила позивачу право постійного користування земельною ділянкою.
Такі обставини відповідачем належними та допустимими доказами не спростовані.
Наведені відповідачем у відзиві аргументи, що оскаржуване рішення не містить посилань на   ст.141 ЗК України; позивач не приступив до використання земельної ділянки; земельна ділянка за типологічними ознаками відповідала території зелених насаджень,      судом обґрунтовано відхилені, оскільки      такі доводи не нівелюють обов`язку органу місцевого самоврядування приймати рішення про припинення права користування земелекористувача (позивача) земельною ділянкою у порядку, з підстав і за умов, передбачених   статтями 140-149 Земельного кодексу України.
У преамбулі оскаржуваного рішення міститься посилання на ст.7, ст.ст.51-53 Закону України "Про природно-заповідний фонд України", однак, вказані норми встановлюють порядок розгляду клопотань про організацію чи оголошення територій та об`єктів природно-заповідного фонду та прийняття рішення про створення чи оголошення територій, об`єктів природно-заповідного фонду та їх охоронних зон та не регулює порядку припинення права постійного користування земельною ділянкою.
За таких обставин, з огляду на приписи ст.141,   149 ЗК України, ч.3   ст.152 Земельного кодексу України, ст.   15,   16,   393 Цивільного кодексу України,      колегія суддів погоджується з висновком суду, що  вимога про визнання протиправним та скасування рішення Київської міської ради від 08.10.2015 №119/2020 "Про надання статусу скверу земельній ділянці на вул. Тропініна, 3/5 у Шевченківському районі м. Києва" є правомірною.
Відповідач у своєму відзиві вказує, що позивачем пропущений строк позовної давності для звернення з вимогами про визнання протиправним та скасування рішення Київської міської ради від 08.10.2015 №119/2020. За доводами відповідача строк звернення до суду із позовною заявою завершився 08.12.2018, в той час, як позовна заява надійшла до суду у серпні 2021 року.
Управління справами Апарату Верховної Ради України зазначає, що      не знало і не могло знати про наміри відповідача змінити цільове призначення земельної ділянки на вул. Тропініна, 3/5 у Шевченківському районі м. Києва та вилучити її у належного землекористувача, на підтвердження чого посилається на:
відсутність представників Управління справами Апарату Верховної Ради України при прийнятті Київською міською радою рішення №119/2022 від 08.10.2015 року "Про надання статусу скверу земельній ділянці на вул. Тропініна 3/5 у Шевченківському районі м. Києва", що мали бути присутніми на пленарному засіданні з урахуванням положень пункту 5 статті 28 Регламенту Київської міської ради, затвердженого рішенням Київської міської ради від 12.11.2014 № 351/351 (чинного на момент прийняття оспорюваного рішення);
не направленням спірного рішення відповідачем Управлінню справами Апарату Верховної Ради України;
у відповіді виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 002-384 від 18.03.2021 та акті обстеження земельної ділянки від 10.03.2021 №21-0190/10 не містять жодної інформації, що спірну ділянку було вилучено в Управління справами Апарату Верховної Ради України рішенням Київської міської ради №119/2022 від 08.10.2015 та      відсутнє посилання на зазначене рішення. У вказаному листі та акті зазначено, що користувачем земельної ділянки на підставі державного акту на право постійного користування №01-9-00030 від 21 січня 2005 року є Управління справами Апарату Верховної Ради України, а цільове призначення - для будівництва і обслуговування багатоквартирного будинку.
Позивач просить суд визнати поважними причини пропуску позовної давності та захистити порушене право.
Управлінням справами Апарату Верховної Ради України зазначено, що воно дізналося про порушене право 13.08.2021, на підтвердження чого надано роздруківку з сайту http://consultant.parus.ua від 13.08.2021 з тексом рішення Київської міської ради від 08 жовтня 2015 року № 119/2022 "Про надання статусу скверу земельній ділянці на вул. Тропініна, 3/5 у Шевченківському районі м. Києва". Отже, з позовом позивач мав звернутися      до 08.12.2018. Однак, з позовом до суду позивач звернувся у серпні 2021 року.
Згідно зі   ст.256 Цивільного кодексу України   позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до   статті 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
За змістом ч.1   ст.261 Цивільного кодексу України   позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.
Позовна давність може застосовуватися виключно, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими та доведеними (постанова ВП ВС від 04.12.2018 по справі №910/18560/16 (12-143гс18)).
Аналогічна позиція міститься також в постанові Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 922/1425/17.
Таким чином, при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (ст.267 Цивільного кодексу України) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього - у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.
З урахуванням висновків суду щодо обґрунтованості позовних вимог, судом встановлено наступне.
Початок перебігу позовної давності обчислюється за правилами   статті 261 Цивільного кодексу України, частина перша якої пов`язує його з днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Суд зазначає, що для      визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) аспекти. Порівняльний аналіз понять "довідався" та "міг довідатися", що містяться в   статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо (аналогічна правова позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.09.2019 у справі №924/1114/18, від 03.04.2018 у справі № 910/31767/15).
Згідно з частиною першою   статті 261 ЦК України   у визначенні початку перебігу строку позовної давності має значення не лише встановлення, коли саме особа, яка звертається за захистом свого порушеного права або охоронюваного законом інтересу, довідалася про порушення цього права або про особу, яка його порушила, а й коли ця особа об`єктивно могла дізнатися про порушення цього права або про особу, яка його порушила.
Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті   15,   16,   20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз положень   статті 261 ЦК України   дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у заінтересованої сторони права на позов.
Рішення Київської міської ради № 119/2022 від 08.10.2015 "Про надання статусу скверу земельній ділянці на вул. Тропініна, 3/5 у Шевченківському районі м. Києва" опубліковано в газеті "Хрещатик" 2015,      № 164, 8 грудня 2015 року.
На переконання суду, позивач міг дізнатися про оскаржуване рішення Київської міської ради з 8 грудня 2015 року, оскільки таке рішення було опубліковано у      газеті "Хрещатик" випуск      № 164 від      8 грудня 2015 року.
Наведене      узгоджується із позицією Верховного Суду (постанова від 15 лютого 2023 року у справі №910/5613/21).
Посилання позивача на те, що представники Управління справами Апарату Верховної Ради України були відсутні      при прийнятті Київською міською радою рішення №119/2022 від 08.10.2015 та рішення позивачу не направлялося      судом відхилені з огляду на те, що згідно із положеннями Регламенту Київської міської ради, затвердженого рішенням Київської міської ради від 12.11.2014 №351/351 (чинного на момент прийняття оспорюваного рішення), на яке посилається позивач, не встановлено обов`язку для органу місцевого самоврядування      запрошувати позивача для розгляду відповідного питання.      
Наданий позивачем лист виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 002-384 від 18.03.2021 та акт обстеження земельної ділянки від 10.03.2021 №21-0190/10, складені за результатами розгляду звернення Управління справами Апарату Верховної Ради України, доводять лише обставини      щодо стану використання земельної ділянки і за встановлених вище судом обставин наявності спірного рішення у публічному доступі не підтверджують неможливості позивача бути обізнаним про порушене право. 
За таких обставин, лист № 002-384 від 18.03.2021 та акт обстеження земельної ділянки від 10.03.2021 №21-0190/10 не можуть бути належним доказом на підтвердження       визначення початку строку позовної давності.
З приводу того, що позивач дізнався про порушене право 13.08.2021, на підтвердження чого надано      роздруківку з сайту http://consultant.parus.ua від 13.08.2021 з тексом рішення Київської міської ради від 08 жовтня 2015 року № 119/2022, суд зазначено, що надана позивачем      роздруківка підтверджує лише дату, коли позивач роздрукував оскаржуване рішення Київської міської ради із мережі Інтернет та жодним чином      не підтверджує того,      що саме з цієї дати позивач був обізнаний про порушене право.
Отже, наведені позивачем аргументи не підтверджують відсутність у позивача можливості знати      про порушене право раніше, ніж зазначені події.
У   Рішенні Конституційного Суду України від 23.01.2020 № 1-р/2020   зазначено, що кожна особа залежно від обставин повинна мати можливість орієнтуватися в тому, яка саме норма права застосовується у певному випадку, та мати чітке розуміння щодо настання конкретних юридичних наслідків у відповідних правовідносинах з огляду на розумну та передбачувану стабільність норм права.
Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту З плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №№ 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").
У частині 5   статті 267 ЦК України   встановлено, що в разі, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але, враховуючи право позивача за приписом частини п`ятої   статті 267 ЦК України   отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропущення позовної давності саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк було пропущено з поважних причин. Це також випливає із загального правила, встановленого   статтею 74 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести відсутність об`єктивних перешкод для своєчасного звернення позивача з вимогою про захист порушеного права (позиція      викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 706/1272/14-ц та від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17).
Закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому, дане питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог.
Суд має право надати особі (визнати право на) судовий захист порушеного права за сукупності умов:
- особа (позивач) наведе поважні, на її думку, причини пропущення позовної давності при зверненні до суду за захистом порушеного права, вказавши на конкретні обставини, які об`єктивно перешкоджали їй звернутися за захистом порушеного права у межах позовної давності, та надасть суду докази, що підтверджують існування цих обставин (стаття 74 ГПК України);
- суд за результатами оцінки доказів, наданих на підтвердження цих обставин, встановить їх існування та дійде висновку про їх об`єктивний характер, і, відповідно, про існування поважних причин пропущення позовної давності при зверненні позивача за захистом порушеного права.
Поважними причинами пропуску позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим. Якщо суд дійде висновку про те, що позовна давність пропущена з поважної причини, то у своєму рішенні наводить відповідні мотиви на підтвердження цих висновків.
Оскільки поважність причин пропуску є оціночним поняттям та за відсутності визначеного законом переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, вирішення цього питання відноситься до компетенції суду, який безпосередньо розглядає спір, з урахуванням у кожному конкретному випадку фактичних обставин справи.
Питання щодо наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини (подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14-456цс18), у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 15.05.2020 у справі № 922/1467/19).
Надаючи оцінку наведеним позивачем аргументам щодо поважності причин пропуску строку позовної давності, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про не наведення позивачем достатніх обґрунтувань неможливості подати позов      у межах строку позовної давності.
При цьому наведені позивачем обґрунтування не є такими обставинами, які об`єктивно унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасно подати позов до суду      для захисту порушеного права у межах позовної давності.
З огляду на викладене судом першої інстанції правильно відмовлено в позові у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з частинами 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. 
Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно зі статтею 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
З огляду на встановлені обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про задоволення позову.
Доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції, а наявні в матеріалах справи докази свідчать про обґрунтованість викладених в оскаржуваному рішенні висновків суду.
При цьому, колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.11.1950) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених судом апеляційної інстанції, інші доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, не беруться до уваги, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.
Доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують вірного по суті рішення суду, при ухваленні якого судом надано оцінку як кожному доказу окремо, так і в їх сукупності, вірно встановлено характер спірних правовідносин та в цілому правильно застосовані норми матеріального права, які їх регулюють.
Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції про відмову в позові, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Враховуючи вище викладене, колегія суддів вважає, що у апеляційній скарзі не наведено достатніх та переконливих доводів, на підставі яких колегія суддів могла б дійти висновку про помилковість висновків суду першої інстанції.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги
Доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.
Відповідно до ч. 1   ст. 74 ГПК України   кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно ч. 1   ст. 77 ГПК України   обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.                                                            
Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994, серія А, №303-А, п.29).
Статтею 276 ГПК України   встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, доводи позивача (апелянта) суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують правильних висновків суду про відмову в позові.
Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі     ст.129 ГПК України     покладаються на апелянта.
Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -
ПОСТАНОВИВ:
1.Апеляційну скаргу Управління справами Апарату Верховної Ради України   на рішення Господарського суду міста Києва від 26.09.2024 у справі №640/23856/21 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 26.09.2024 у справі №640/23856/21 залишити без змін.
3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Управління справами Апарату Верховної Ради України.
4. Матеріали справи №640/23856/21 повернути до Господарського      суду міста Києва.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.
Повний текст постанови підписано 14.10.2025.

Головуючий суддя                                                            І.М. Скрипка 

Судді                                                                                С.А. Гончаров

                                                                                А.І. Тищенко