ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
6 листопада2025 року 
м. Київ
справа № 295/8117/24
провадження № 51-4652км24
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального
суду у складі:
головуючого                       ОСОБА_1 ,  
суддів                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового
засідання                            ОСОБА_4 , 
прокурора                            ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 25 вересня 2024 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 62023240020001373, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Радичі Житомирської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого за вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 червня 2023 року за ч. 4 ст. 402, статтями 62, 69 КК до покарання у виді тримання в дисциплінарному батальйоні для військовослужбовців на строк 1 рік 3 місяці, ухвалою суду від 13 вересня 2023 року звільненого умовно достроково на невідбутий строк 1 місяць 4 дні, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Богунського районного суду м. Житомира від 7 червня 2024 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду, ОСОБА_7 засуджено за ч. 5 ст. 407 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. 
На підставі ч. 1 ст. 71 КК за сукупністю вироків, до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком  Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 червня 2023 року, та визначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць. 
Згідно з вироком суду солдат ОСОБА_7 будучи військовослужбовцем призваним за мобілізацією, перебуваючи у розпорядженні командира в/ч НОМЕР_1 , в порушення вимог законодавства, що регламентує порядок проходження військової служби, діючи з прямим умислом, з особистих мотивів та з метою тимчасово ухилитись від військової служби, без дозволу відповідних командирів (начальників) та без поважних причин, в умовах воєнного стану, 17 вересня 2023 року о 8:00 не з`явився на службу до оперативної групи в/ч НОМЕР_1 та проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням службових обов`язків до 10:00 20 травня 2024 року, коли був затриманий за підозрою у вчиненні злочину в приміщенні другого слідчого відділу Територіального управління ДБР. 
За час відсутності в оперативній групі в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_7 обов`язки військової служби не виконував, перебуваючи поза межами частини правоохоронні органи або органи держаної влади про свою належність до військової служби, про вчинене ним нез`явлення до місця служби та його причини не повідомив та проводив час на власний розсуд. 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, неповноту судового розгляду та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого через суворість, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у цьому суді. 
Захисник зазначає, що суд першої інстанції визнавши недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорювались, порушив порядок допиту обвинуваченого, оскільки такий допит фактично звівся до того, що головуючий оголошував відомості з обвинувального акту, а обвинувачений їх часткового підтверджував. 
Також, на думку захисника, кваліфікація дій засудженого є невірною, оскільки злочин, у вчинені якого він обвинувачується, вчинено на території Житомирської області, де не проводились бойові дії, а ОСОБА_7 не використовував умови воєнного стану. Крім цього, вказує, що вирок не містить формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, а призначене ОСОБА_7 покарання є надто суворим. 
Позиції учасників судового провадження
Прокурор заперечував проти задоволення цієї скарги.
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПК є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Обставини щодо неповноти судового розгляду, на які є посилання в касаційній скарзі захисника, не є відповідно до вимог ч. 1 ст. 438 КПК предметом дослідження та перевірки касаційним судом.
Що стосується доводів захисника про допущені судом першої інстанції порушення вимог ст. 349 КПК при розгляді кримінального провадження, то на думку Суду, вони є необґрунтованими виходячи з нижченаведеного.  
Так, положеннями ч. 3 ст. 349 КПК передбачено право суду, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Як убачається із звукозапису та журналу судового засідання місцевого суду, на запитання головуючого судді ОСОБА_7 підтвердив, що отримав пам`ятку про права та обов`язки, а також копію обвинувального акту. 
Після оголошення прокурором короткого викладу обвинувального акту, ОСОБА_7 пояснив, що суть пред`явленого обвинувачення йому зрозуміла, винуватість у вчиненні кримінального правопорушення він визнає повністю, показання давати не відмовляється. 
Враховуючи те, що ОСОБА_7 повністю визнав свою провину у скоєному, не оспорює фактичні обставини, прокурор вважав за можливе провести розгляд кримінального провадження в спрощеному порядку на підставі ч. 3 ст. 349 КПК, обмежившись допитом обвинуваченого та дослідженням матеріалів, які характеризують його особу. При цьому, ОСОБА_7 та його захисник погодились на такий порядок розгляду кримінального провадження. 
З урахуванням думки учасників судового провадження, суд прийняв рішення про розгляд кримінального провадження у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК. При цьому суд роз`яснив усім учасникам судового провадження, у тому числі обвинуваченому ОСОБА_7 , наслідки розгляду кримінального провадження в порядку ч. 3 ст. 349 КПК, а саме неможливість оскаржити встановлені фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, та перевірив добровільність його позиції. Також судом роз`яснено ОСОБА_7 положення ст.  63 Конституції України. 
Враховуючи наведене, суд вирішив визнати недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорювались та обмежитись допитом обвинуваченого та дослідженням документів, що характеризують його особу.
Після пропозиції головуючого надати показання, ОСОБА_7 розповів про обставини вчинення кримінального правопорушення, а також надавав змістовні відповіді на запитання суду та учасників судового провадження.
Зокрема, як видно з вироку суду, ОСОБА_7 підтвердив, що проходить військову службу за мобілізацією у в/ч НОМЕР_1 . 17 вересня 2023 року не з`явився вчасно на службу до частини, проводив час на власний розсуд до 20 травня 2024 року, коли був затриманий працівниками ДБР. Вину визнає в повному обсязі, щиро розкаюється у вчиненому та планує продовжити проходити службу.
Отже, доводи касаційної скарги захисника щодо процесуальних порушень при судовому розгляді справи у суді першої інстанції, зокрема, під час проведення допиту ОСОБА_7 , є безпідставними, оскільки повністю спростовуються матеріалами кримінального провадження. 
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції дав належну оцінку викладеним в апеляційній скарзі захисника доводам, на які сторона захисту посилається при касаційному розгляді, та обґрунтовано відмовив у їх задоволенні. 
Зокрема, предметом перевірки суду були твердження захисника про те, що в порушення вимог ч. 4 ст. 349 КПК ОСОБА_7 не допитувався, а лише визнав оголошені судом обставини, зазначені в обвинувальному акті. 
Суд вказав, що ОСОБА_7 в судовому засіданні повністю визнав себе винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК, щиро розкаявся, не оспорював фактичні обставини справи та надав покази, які відповідають висунутому обвинуваченню. Обвинувачений підтвердив, що раніше був судимий та ухвалою суду від 13 вересня 2023 року був умовно-достроково звільнений від відбування покарання за попереднім вироком і з 17 вересня 2023 року до 20 травня 2024 року не з`являвся на службу без поважних причин.
Крім того, ОСОБА_7 було роз`яснено положення ч. 3 ст. 349 КПК щодо порядку дослідження доказів та обмеження щодо апеляційного оскарження, і він заявив, що визнає фактичні обставини вчиненого злочину та йому зрозумілі обмеження в частині оскарження вироку суду. Також, вказані обставини ОСОБА_7 підтвердив і під час апеляційного розгляду. З урахуванням наведеного, апеляційний суд зазначив, що твердження захисника щодо поршень вимог КПК під час розгляду справи, спростовуються записом судового засідання та особистими пояснення ОСОБА_7 навіть під час апеляційного розгляду. 
Твердження сторони захисту про те, що у вироку не наведено формулювання обвинувачення, визнане судом доведеним, апеляційний суд визнав необґрунтованими, зазначивши, що зміст вироку повністю відповідає вимогам ст. 374 КПК, з чим погоджується й колегія суддів. 
Також судом апеляційної інстанції перевірялись доводи сторони захисту про невірну кваліфікацію дій засудженого за ч. 5 ст. 407 КК, оскільки на території Житомирської області, де було вчинено кримінальне правопорушення, бойові дії не проводились, а ОСОБА_7 не використовував умови воєнного стану. 
Визнаючи вказані твердження безпідставними суд наголосив на тому, що відповідно до Указу Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на всій території України введено воєнний стан, який в подальшому неодноразово продовжувався, а тому в період часу інкримінованих ОСОБА_7 подій, на всій території України, в тому числі й на території Житомирської області, діяв правовий режим воєнного стану. 
Отже, дії ОСОБА_7 правильно кваліфіковані судом за ч. 5 ст. 407 КК, як нез`явлення його вчасно на службу без поважних причин, тривалістю понад три доби, вчинені в умовах воєнного стану. 
Колегія суддів вважає, що перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку здійснювався відповідно до вимог кримінального процесуального закону, а ухвала суду апеляційної інстанції постановлена з дотриманням вимог статей 370, 372, 419 КПК.
Доводи захисника про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого через суворість, є необґрунтованими виходячи з нижченаведеного.
Так, санкція ч. 5 ст. 407 КК передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 10 років.
Статтями 50 і 65 КК визначено, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що при призначенні ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином, дані про особу винного, котрий вину у вчинені злочину визнав та щиро розкаявся, раніше судимий за вчинення умисного злочину, має незняту та не погашену в установленому законом порядку судимість, не працює, неодружений, на утриманні дітей немає, на обліках у спеціальних медичних установах не перебуває, до затримання проходив військову службу у в/ч НОМЕР_1 , де характеризувався позитивно, брав участь у бойових діях та захисті територіальної цілісності України від агресора. 
Обставиною, що пом`якшує покарання, суд визнав щире каяття, а обставиною, що його обтяжує - рецидив злочинів. 
Врахувавши всі зазначені обставини у сукупності, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився й апеляційний суд, дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 мінімального покарання, яке визначено в санкції ч. 5 ст. 407 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків, суд визначив ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць. 
Отже, колегія суддів вважає, що покарання ОСОБА_7 призначено з дотриманням вимог статей 50, 65 КК, воно є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових кримінальних правопорушень. Правових підстав вважати його явно несправедливим через суворість немає. 
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, судове рішення слід залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника - без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Ухвалу Житомирського апеляційного суду від 25 вересня 2024 року щодо  ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 - без задоволення.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає. 
Судді:

ОСОБА_1                                     ОСОБА_2                                             ОСОБА_3