ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

16 жовтня 2025 року 	м.Суми	

Справа №950/2679/23 
Номер провадження 22-ц/816/31/25

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Криворотенка В. І. ,  Філонової Ю. О. 
з участю секретаря судового засідання – Назарової О.М.

у присутності :
представника позивача Міністерства юстиції України – Панасенка Богдана Анатолійовича,
представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Мазнєвої Світлани Григорівни

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Міністерства юстиції України
на рішення Лебединського районного суду Сумської області від 22 лютого 2024 року в складі судді Стеценка В.А, ухвалене в м. Лебедин Сумської області, повне судове рішення складено 04 березня 2024 року,
в цивільній справі за позовом Міністерства юстиції України до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, - Комуністична партія України, про визнання недійсним договору,

у с т а н о в и в:

У вересні 2023 року Міністерство юстиції України (далі - Мін`юст) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , Лебединської міської організації Комуністичної партії України (далі - Лебединська міська організація КПУ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, - Комуністична партія України (далі – КПУ), про визнання недійсним договору.
Свої вимоги мотивував тим, що у 2014 році Мін`юст звернувся до суду з позовом про заборону діяльності КПУ у зв`язку з порушенням партією ст. 5 Закону України «Про політичні партії в Україні», чинної на момент подання позовної заяви. Вказана справа розглядалася понад 8 років та рішенням Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05 липня 2022 року, яке набрало законної сили, позов було задоволено: заборонено діяльність КПУ; передано майно, кошти та інші активи партії, її обласних, міських, районних організацій, первинних осередків та інших структурних утворень у власність держави. 
У ході виконання рішення суду позивачем було встановлено, що після відкриття 11 липня 2014 року судом провадження в адміністративній справі Лебединською міською організацією КПУ було відчужено ОСОБА_1 7/100 частки нежитлового приміщення, а саме цілісного майнового комплексу загальною площею 107,9 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування від 30 вересня 2014 року № 2198, посвідченого приватним нотаріусом Лебединського міського нотаріального округу Сумської області Фурдиловим Ю.В.
Зазначає, що ОСОБА_1 входив до організаційного комітету Лебединської міської організації КПУ. Тому вважає, що і ОСОБА_1 і Лебединська міська організація КПУ, знали заздалегідь, що такий договір не буде виконаний, що він має інші цілі, ніж передбачено цим договором, тобто між ними було укладено фіктивний договір, який спрямований не на реальне настання наслідків договору дарування, а має на меті уникнення передачі майна у державну власність.
Посилаючись на вказані обставини, просить: 
1.Визнати недійсним договір дарування 7/100 частки нежитлового приміщення, а саме: цілісного майнового комплексу загальною площею 107,9 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 465359459105, укладений 30 вересня 2014 року між Лебединською міською організацією КПУ та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Лебединського міського нотаріального округу Сумської області Фурдиловим Ю.В. та зареєстрований за № 2198;
2.Скасувати державну реєстрацію прав ОСОБА_1 на 7/100 частки нежитлового приміщення, а саме цілісного майнового комплексу загальною площею 107,9 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 465359459105.
Судові витрати покласти на відповідачів.
Ухвалою Лебединського районного суду Сумської області від 24 листопада 2023 року провадження у справі за позовом Мін`юста до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - КПУ, про визнання недійсним договору, в частині розгляду позовних вимог до Лебединської міської організації КПУ - закрито.
Рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 22 лютого 2024 року в задоволенні позову Мін`юста відмовлено.
Скасовано заходи забезпечення позову, накладені ухвалою Лебединського районного суду від 01 вересня 2023 року у справі за позовом Мін`юста до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, КПУ про визнання недійсним договору.
Скасовано арешт на нерухоме майно - 7/100 частки нежитлового приміщення, а саме цілісного майнового комплексу загальною площею 107,9 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 465359459105. 
Скасовано заборону органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, державним реєстраторам органів місцевого самоврядування, особам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які реєстраційні дії (реєстрацію прав власності, скасування/припинення реєстрації права власності та інших речових прав, у тому числі реєстрацію правочинів щодо відчуження, передачі у володіння та користування третім особам та інше) щодо об`єкта нерухомого майна - 7/100 частки нежитлового приміщення, а саме цілісного майнового комплексу загальною площею 107,9 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 465359459105.
Стягнуто з Мін`юста на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн 00 коп.
В задоволенні іншої частини заявлених вимог щодо стягнення судових витрат відмовлено.
В апеляційній скарзі Мін`юст, посилаючись на те, що суд неповно встановив обставини, що мають значення для справи, не взяв до уваги надані докази, неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.
В доводах апеляційної скарги зазначає, що суд не взяв до уваги, що з моменту затвердження переліку майна, забороненої в судовому порядку КПУ, все її майно та активи вже є власністю держави.
Вважає, що і ОСОБА_1 , як член керівних органів Лебединської міської організації КПУ та сторона оспорюваного договору, і Лебединська міська організація КПУ, знали заздалегідь, що такий договір не буде виконаний, що він має інші цілі, ніж передбачено цим договором, тобто оспорюваний правочин є фіктивним.
Вказує на те, що суд не взяв до уваги обставини, що мають значення для вирішення справи, а обмежився лише констатацією факту про укладення ОСОБА_1 договорів на постачання електроенергії, водопостачання та інших комунальних послуг та фактичною передачею спірного майна, що стало наслідком відсутності підстав для визнання договору фіктивним.
Вважає, що відповідач та Лебединська міська організація КПУ знали про відкриття судом провадження у справі про заборону КПУ, усвідомлювали можливість передачі її майна державі, не мали наміру виконувати договір дарування, змінили місцезнаходження партійної організації, яке перебуває за адресою подарованого майна, і укладення вказаного договору було спрямоване не на реальне настання наслідків договору дарування, а мало на меті іншу мету – уникнення передачі майна у державну власність.
Зазначає, що вказана юридична особа продовжувала існувати на момент відкриття провадження у справі № 826/9751/14 і від її імені уповноваженою особою було укладено оспорюваний договір дарування нерухомого майна саме з метою уникнення відповідальності.
Звертає увагу на те, що судом в основу рішення було покладено показання свідка ОСОБА_2 , який суду пояснив, що підставою для прийняття керівним партійним органом Президією ЦК Компартії України рішення про укладення договорів дарування було саме наближення реформи територіального устрою. Тобто фактично висновки суду ґрунтуються на припущеннях.
Суд не взяв до уваги очевидні ознаки фіктивного оспорюваного правочину та не врахував, що партія відчужила майно після пред`явлення до нього позову про заборону діяльності; майно відчужене на підставі безвідплатного договору; майно відчужене на користь фізичної особи, яка на момент відчуження спірного майна була наближеною особою до партії; дарувальник продовжив використання спірного майна і після переходу права власності на нього.
Вважає, що підлягає застосуванню правова позиція, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), в якій зроблено висновок, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України) та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена ст. 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена ст. 228 ЦК України.
Стосовно стягнення судом витрат на правничу допомогу, вказує на те, що документи на підвердження понесення витрат на правничу допомогу ОСОБА_1 , подані до суду адвокатом Мазнєвою С.Г., не є тотожними тим, що надіслані на адресу Міністерства.
Від представника ОСОБА_1 – адвоката Мазнєвої С.Г. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду – залишити без змін; судові витрати покласти на позивача. 
Звертає увагу суду на те, що визначення позивачем в апеляційній скарзі КПУ в якості відповідача є помилковим, оскільки суд не ухвалював рішення про заміну сторони відповідача у даній справі. Наголошує на тому, що у разі задоволення судом позову та скасування державної реєстрації права власності відповідача ОСОБА_1 на спірне нерухоме майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та в силу двосторонньої реституції, як наслідку недійсності правочину, має бути відновлена державна реєстрація права власності на спірне майно Лебединської міської організації КПУ, яка ліквідована і провадження відносно якої в цій справі закрито. Очевидним є те, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не забезпечить його поновлення. Судом було правильно встановлено, що згідно п. 8 оспорюваного договору спірний об`єкт нерухомості фактично був переданий відповідачеві, що підверджено символічною передачею ключів від нього, факт якого відбувся у присутності нотаріуса, який посвідчував договір. Вважає, що сам факт ліквідації Лебединської міської організації КПУ, як юридичної особи, спростовує твердження позивача про те, що сторони не мали наміру виконувати оспорюваний правочин. На час укладення оспорюваного правочину діяла редакція ст. 21 Закону України «Про політичні партії», яка не передбачала вилучення на користь держави майна забороненої в судовому порядку політичної партії, що спростовує твердженння позивача про те, що відповідачі були обізнані про можливе вилучення об`єкта нерухомості на користь держави в рамках вказаної справи, що стало передумовою для укладення оспорюваного договору. Крім того, вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності.
       Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника апелянта, який підтримав доводи апеляційної скарги, заперечення проти апеляційної скарги представника відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, у 2014 році Мін`юст звернувся до суду з позовом про заборону діяльності КПУ через порушення партією ст. 5 Закону України «Про політичні партії в Україні», чинної на момент подання позовної заяви.
11 липня 2014 року Окружний адміністративний суд м. Києва відкрив провадження у справі № 826/9751/14 за позовом Мін`юста та Державної реєстраційної служби України до КПУ про заборону діяльності політичної партії.
Рішенням Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05 липня 2022 року у справі №826/9751/14, яке набрало законної сили, задоволено адміністративний позов Мін`юста та Державної реєстраційної служби України до КПУ, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служби безпеки України, Всеукраїнського об`єднання «Свобода», Радикальної партії Олега Ляшка, Громадської організації «Воля-Громада-Козацтво», Української республіканської партії, ОСОБА_3 , за участю Офісу Генерального прокурор. Заборонено діяльність КПУ; передано майно, кошти та інші активи КПУ, її обласних, міських, районних організацій, первинних осередків та інших структурних утворень у власність держави.
З витягу з протоколу № 1 організаційного комітету Лебединської міської організації КПУ від 26 лютого 2008 року вбачається, що відповідач ОСОБА_1 був членом комітету Лебединської міської організації КПУ (а.с. 23-24, Т. 1).
Постановою Президії Центрального Комітету КПУ від 14 серпня 2014 року було надано дозвіл на відчуження (дарування) нерухомого майна, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 частин відчужуваного цілісного майнового комплексу та є власністю Лебединської міської ради КПУ, на користь ОСОБА_1 (а.с. 47, Т. 1).
30 вересня 2015 року між Лебединською міською організацією КПУ в особі першого секретаря Сумського обласного комітету КПУ Даниленка В.А., який діяв на підставі статуту КПУ, (дарувальник) та ОСОБА_1 (обдаровуваний) укладено договір дарування частини приміщення цілісного майнового комплексу (а.с. 43-44), за умовами якого Лебединська міська організація КПУ передала ОСОБА_1 в дар належні дарувальнику на праві приватної власності 7/100 частин приміщення цілісного майнового комплексу за № 4, що знаходиться за адресою: площа Інтернаціональна в м. Лебедин Сумської області, у вигляді: кабінет 3-5 площею 18,2 кв. м, кладова 3-17 площею 1,7 кв. м, коридор 3-18 площею 7,4 кв. м, кабінет 3-19 площею 25,1 кв. м, кабінет 3-20 площею 24,5 кв. м, коридор 3-21 площею 9,1 кв. м, коридор 3-22 площею 4,9 кв. м, кабінет 3-23 площею 13,2 кв. м, частина сходинкової клітки 3-1 площею 3,8 кв. м, загальною площею 107,9 кв. м. 30 вересня 2014 року договір посвідчив приватний нотаріус Лебединського міського нотаріального округу Сумської області Фурдилов Ю.В. та зареєстрував в реєстрі за № 2198.
Пунктом 8 договору передбачено, що під передачею відчужуваного майна за цим договором слід вважати символічну передачу речі. Прийняття обдаровуваним від дарувальника (в особі представника) ключів від 7/100 частин приміщення цілісного майнового комплексу свідчить про те, що передача речі відбулась. В присутності нотаріуса дарувальник (в особі представника) передав обдаровуваному ключі. 
Державна реєстрація права власності на вказане нерухоме майно за ОСОБА_1 була проведена 30 вересня 2014 року приватним нотаріусом Фурдиловим Ю.В., індексний номер рішення: 16160111, номер запису про право власності: 7176389 (а.с. 16-20, Т. 1).
ОСОБА_1 суду були надані копії додаткових угод до договору постачання електричної енергії № 211621, укладених між ним та ПАТ «Сумиобленерго», № 2 від 03 листопада 2017 року (а.с. 92-93, Т. 1), № 3 від 22 листопада 2018 року (а.с. 94-95, Т. 1), копію договору на водопостачання та водовідведення № 61 від 01 вересня 2017 року (а.с. 96-97, Т. 1).
01 вересня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено договір № 1 оренди нежитлового приміщення, згідно умов якого орендодавець здає, а орендар приймає в строкове платне користування приміщення в нежитловому будинку в м. Лебедин за адресою: пл. Інтернаціональна, буд. 4, оф. № 3, загальною площею 36,3 кв. м. Строк оренди з 01 вересня 2015 року по 30 жовтня 2015 року (а.с. 101-104, Т. 1).
Також відповідач надав рахунки та квитанції про сплату за послуги водопостачання, водовідведення та постачання електроенергії (а.с. 105-107, Т. 1).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було доведено, що спірний договір дарування було укладено без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином; що сторони договору знали заздалегідь, що він не буде виконаний та мали на меті не реально безоплатно передати майно у власність ОСОБА_1 , а приховати це майно від передачі державі.
Колегія суддів апеляційного суду не може повністю погодитися з такими висновками місцевого суду. 
В даній справі Мін`юст звернувся до суду з позовом, в якому ставив питання про визнання недійсними спірного договору.
У частині четвертій статті 58 ЦПК України встановлено, що держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника.
Мін`юст є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.
Мін`юст є органом держави, який наділений повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах, діяти від імені та в інтересах держави в судах України, зокрема звертатися з позовами.
За змістом статті 215 ЦК України на звернення з позовом про визнання недійсним оспорюваного правочину, а також застосування наслідків нікчемного правочину мають право сторони правочину та заінтересовані особи.
Правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи».
Мінюст у цій справі звернувся до суду у вересні 2023 року.
На момент звернення Мін`юсту до суду була чинною редакція Закону України «Про політичні партії в Україні», відповідно до частини четвертої статті 21 якої у разі заборони судом політичної партії майно, кошти та інші активи політичної партії, її обласних, міських, районних організацій, первинних осередків та інших структурних утворень переходять у власність держави, про що зазначається у рішенні суду. Перехід такого майна, коштів та інших активів у власність держави забезпечує центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації (легалізації) об`єднань громадян, інших громадських формувань, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Отже, Законом України «Про політичні партії в Україні» визначено, що перехід майна, коштів та інших активів політичної партії у власність держави у разі заборони судом політичної партії забезпечує Мін`юст.
Ураховуючи наведене та беручи до уваги викладені у позовній заяві підстави та мету звернення з позовом - забезпечення передання спірного нерухомого майна у власність держави, апеляційний суд констатує, що держава має інтерес у спірних правовідносинах. Мін`юст є державним органом, наділеним повноваженнями на звернення до суду із цим позовом в інтересах держави як орган, на який покладено повноваження щодо вжиття заходів з розшуку майна забороненої політичної партії, складення та затвердження переліку майна політичної партії, переданого у власність держави.
Мін`юст у позовній заяві та впродовж розгляду справи, у тому числі в суді касаційної інстанції, неодноразово звертав увагу на обставини, встановлені у рішенні Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05 липня 2022 року у справі № 826/9751/14, та зазначав про антиконституційну діяльність КПУ, яка несла загрозу безпеці держави, суверенітету та територіальній цілісності держави, спрямована на незаконне захоплення державної влади. Просить визнати недійсним спірний договір з огляду на те, відчуження спірного майна було здійснено з порушенням закону для уникнення застосування наслідків заборони діяльності партії.
Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина перша статті 203 ЦК України).
Згідно з положеннями статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Стаття 216 ЦК України визначає правові наслідки недійсності правочину. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (абзац перший частини першої статті 216 ЦК України).
Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи (частина п`ята статті 216 ЦК України).
Отже, якщо правочин є оспорюваним, то такий правочин визнається недійсним судом (якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом). Натомість нікчемним є правочин, недійсність якого встановлена законом, такий правочин не породжує будь-яких прав та обов`язків. Нікчемний правочин є недійсним в силу закону з моменту його вчинення, не потребує окремого судового рішення про визнання його недійсним. Суд констатує нікчемність правочину у межах розгляду конкретної справи та застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.
Відповідно до частин першої та другої статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
У постанові Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі № 6-1528цс15 зроблено висновок про те, що статтею 228 ЦК України визначено правові наслідки вчинення правочинів, що порушують публічний порядок, вважаються серйозними порушеннями законодавства, мають антисоціальний характер і посягають на істотні громадські та державні (публічні) інтереси, та встановлено перелік правочинів, які є нікчемними та порушують публічний порядок.
Відповідно до статті 2 Закону України «Про політичні партії в Україні» (тут і далі, якщо окремо не зазначено інше, - в редакції на дату укладення спірного договору) політична партія - це зареєстроване згідно з законом добровільне об`єднання громадян - прихильників певної загальнонаціональної програми суспільного розвитку, що має своєю метою сприяння формуванню і вираженню політичної волі громадян, бере участь у виборах та інших політичних заходах.
Враховуючи те, що основною метою діяльності політичних партій є сприяння формуванню та вираженню політичної волі громадян, участь у виборах та інших політичних заходах, здійснення володіння, користування та розпоряджання майном політичних партій повинно здійснюватися для досягнення зазначеної мети.
Згідно з частиною четвертою статті 11 Закону України «Про політичні партії в Україні» після реєстрації політична партія набуває статусу юридичної особи.
Статтею 14 Закону України «Про політичні партії в Україні» визначено, що держава гарантує політичним партіям право на кошти та інше майно для здійснення своїх статутних завдань. Політичні партії є неприбутковими організаціями. Політичні партії для здійснення своїх статутних завдань мають право на власне рухоме і нерухоме майно, кошти, обладнання, транспорт, інші засоби, набуття яких не забороняється законами України.
Використання належного політичній партії майна (коштів) не з метою реалізації її статутних завдань суперечить приписам статті 14 Закону України «Про політичні партії в Україні». Це означає, що відчуження майна політичної партії повинно відповідати публічним цілям партії, тобто фінансувати її політичну, організаційну чи соціальну діяльність.
Згідно з частиною першою статті 23 Закону України «Про політичні партії в Україні» політичні партії припиняють свою діяльність шляхом реорганізації чи ліквідації (саморозпуску) або в разі заборони її діяльності чи анулювання реєстраційного свідоцтва в порядку, встановленому цим та іншими законами України.
Рішення про реорганізацію чи саморозпуск приймається з`їздом (конференцією) політичної партії відповідно до статуту політичної партії. Одночасно з прийняттям такого рішення з`їзд (конференція) політичної партії приймає рішення про використання майна та коштів політичної партії на статутні чи благодійні цілі (частина друга статті 23 Закону України «Про політичні партії в Україні»).
З наведених приписів нормативних актів слідує, що законодавство встановлює обмеження та заборони щодо розпорядження майном політичних партій. Законодавство виключає можливість розподілу майна, що належить політичній партії як неприбутковій організації, між її засновниками або учасниками (членами). Учасники політичних партій не мають майнових прав на майно політичної партії, навпаки, вони вносять обов`язкові членські внески на створення та діяльність партії. Майно політичної партії не може переходити її членам, у тому числі і у разі припинення діяльності політичної партії.
В даній справі майно політичної партії було безоплатно відчужено відповідачу, який свого часу був членом комітету Лебединської міської організації КПУ.
Колегія суддів вважає, що передача Лебединською міською організацією КПУ спірного нерухомого майна в дар ОСОБА_1 свідчить про недобросовісну поведінку сторін спірного правочину. Укладення спірного договору дарування спрямоване на збереження контролю над майном політичної партії.
Вказаний договір було укладено, а саме після початку провадження у справі № 826/9751/14 про заборону діяльності КПУ. Розпорядження майном КПУ не для здійснення статутної діяльності та всупереч закону обумовлено й загрозою заборони КПУ, яка існувала на момент вчинення спірного договору.
Восьмий апеляційний адміністративний суд в рішенні від 05 липня 2022 року у справі № 826/9751/14 встановив обставини, які свідчать про те, що діяльність КПУ становить реальну загрозу конституційному ладу та основним правам і свободам громадян України, а також спрямована на завдання шкоди державній безпеці, суверенітету та територіальній цілісності України.
Як уже зазначалося, держава гарантує політичним партіям право на кошти та інше майно винятково для здійснення правомірної діяльності, спрямованої на реалізацію мети діяльності політичної партії, визначеної статтею 2 Закону України «Про політичні партії в Україні». Це означає, що розпорядження майном повинно відповідати цілям партії, тобто фінансувати її політичну, організаційну чи соціальну діяльність, яка у свою чергу не повинна суперечити приписам статті 37 Конституції України.
Спірний договір дарування укладений 30 вересня 2014 року, тобто після відкриття провадження у справі № 826/9751/14 та після настання обставин (здійснення політичною партією забороненої діяльності), які стали підставою для порушення питання про заборону КПУ.
Укладаючи спірний договір, Лебединська міська організація КПУ знала про звернення Мін`юсту з позовом про заборону діяльності КПУ та усвідомлювала наслідки можливого задоволення адміністративного позову (втрата контролю над майном та іншими активами партії). Внаслідок вчинення правочину відбулося відчуження майна, призначеного для здійснення статутної діяльності політичної партії, всупереч закону, з умислом на укладення правочину з протиправною метою.
Виходячи з обставин справи, сторони спірного договору дарування усвідомлювали протиправність вчинення такого правочину і суперечність його мети публічному порядку (публічно-правовим відносинам, які визначають основи суспільного ладу держави) та свідомо допускали настання протиправних наслідків.
Отже, укладаючи спірний договір дарування Лебединська міська організація КПУ діяла всупереч вимогам статті 14, частини другої статті 23 Закону України «Про політичні партії в Україні». Як діяльність політичної партії, яка завдає шкоди державній безпеці, так і розпорядження майном політичної партії не у спосіб і не для мети, визначеної законом, є порушенням публічного порядку.
Нікчемний правочин є недійсним уже в момент свого вчинення і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично. Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто ні для кого не зумовлює переходу / набуття / зміни / встановлення / припинення прав. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення, навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає.
З урахуванням викладеного апеляційний суд констатує, що спірний договір є нікчемним на підставі приписів частин 1, 2 ст. 228 ЦК України як такий, що порушує публічний порядок.
Для захисту інтересів держави Мін`юст просить визнати недійсним спірний договір та скасувати державну реєстрацію прав ОСОБА_1 на спірне нерухоме майно. 
Якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то зазначає про це у мотивувальній частині судового рішення як обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення (пункт 33.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19).
Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечувати відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Судове рішення щодо правових наслідків недійсного правочину, в якому суд у мотивувальній частині робить висновки щодо дійсності чи нікчемності правочину, відповідає зазначеному принципу (пункт 33.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19).
З огляду на викладене вимога позову про визнання нікчемного спірного договору недійсним задоволенню не підлягає саме з підстав її невідповідності критеріям ефективності та належності способів захисту порушеного права.
Водночас відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Тобто для ефективного захисту інтересу держави у цій справі необхідно повернути спірне нерухоме майно у власність попереднього власника, тим самим застосувавши наслідки недійсності нікчемного договору.
Саме застосування наслідків недійсності правочину (реституція) як юридичний наслідок констатації нікчемності договору є належним та ефективним способом захисту порушеного права держави в цій справі.
В силу абзаців другого, третього частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» скасування державної реєстрації прав ОСОБА_1 на спірне нерухоме майно призведе до державної реєстрації набуття прав на таке нерухоме майно за попереднім власником.
У цій справі позивач обґрунтовує позовні вимоги інтересом держави щодо повернення спірного нерухомого майна (раніше відчуженого на користь ОСОБА_1 за безвідплатним договором) у власність попереднього власника задля забезпечення реалізації процедури передачі такого майна державі.
Державна реєстрація прав на майно за попереднім власником за наслідками скасування реєстрації права ОСОБА_1  підтверджує повернення майна попередньому власнику. 
Враховуючи зазначене, позовні вимоги про скасування державної реєстрації прав ОСОБА_1 на спірне нерухоме майно підлягають задоволенню.
Вказане узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 16 квітня 2025 року у справі № 924/971/23 (провадження № 12-25гс24).
В суді першої інстанції стороною відповідача було заявлено, що позивачем пропущено строк позовної давності.
Відповідно до положень статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Частиною першою статті 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Отже, за змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).
Частиною третьою статті 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання.
Водночас вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою (абзац 1 частини п`ятої статті 216 ЦК України). Заінтересована особа (не сторона нікчемного правочину) вочевидь може й не знати про існування нікчемного правочину, а також про те, що почалося виконання нікчемного правочину.
Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) чинники.
Отже, для визначення початку перебігу позовної давності за вимогою про застосування наслідків нікчемного правочину, яка пред`явлена заінтересованою особою (не стороною нікчемного правочину), належить застосовувати частину першу статті 261 ЦК України. Початок перебігу позовної давності в такому випадку починається з наступного дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Оскільки держава (в інтересах якої до суду звертається Мін`юст) не є стороною оспорюваного правочину, то початок перебігу позовної давності для неї визначається за правилами частини першої статті 261 ЦК України.
Отже, на Мін`юст у цій справі покладається обов`язок із доведення тієї обставини, що держава в особі уповноваженого органу не могла довідатися про спірний договір раніше, ніж фактично довідалася. Водночас відповідач не тільки не позбавлений процесуальної можливості наводити заперечення на такі доводи позивача, а й у силу принципу змагальності судового процесу має довести, що держава в особі Мін`юсту могла дізнатися про порушення своїх прав раніше.
Учасником у спірних правовідносинах є саме держава (а не її конкретний орган), яка згідно з приписами частини першої статті 167 ЦК України діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.
Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). Отже, можливість держави бути обізнаною про порушення своїх прав обмежується сферою компетенції уповноважених органів, через які вона діє у спірних правовідносинах.
З огляду на викладене об`єктивна можливість бути обізнаною про порушення своїх прав унаслідок укладення третіми особами правочину, який порушує публічний порядок, виникає у держави не в момент його вчинення, а пов`язана з моментом виявлення такого порушення конкретним повноважним органом, який має компетенцію на представництво держави у цих правовідносинах.
Спірний договір між Лебединською міською організацією КПУ та відповідачем було укладено 30 вересня 2014 року. 27 липня 2022 року рішення Восьмого апеляційного адміністративного суду у справі № 826/9751/14, яким заборонено діяльність КПУ, набрало законної сили, і саме з цієї дати у Мін`юсту як уповноваженого суб`єкта виникли підстави для визначення переліку майна, коштів та інших активів забороненої політичної партії. Після виявлення факту укладення спірного договору та його наслідків (переходу права власності на майно до ОСОБА_1 ) Мін`юст 07 вересня 2023 року звернувся до суду із цим позовом.
Враховуючи наведене, позивачем не пропущений строк на звернення до суду. Мін`юст після набрання рішенням Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05 липня 2022 року у справі № 826/9751/14 законної сили (27 лютого 2022 року), діючи в інтересах держави у межах своїх повноважень на виконання обов`язку щодо розшуку майна політичної партії, здійснив відповідний моніторинг і у зв`язку з цим зміг дізнатись про вчинення оспорюваного правочину щодо передачі спірного нерухомого майна.
Оскільки держава в особі Мін`юсту звернулася з цим позовом до суду 07 вересня 2023 року, тобто через рік після того, як у позивача виникли підстави та об`єктивна можливість виявлення майна, коштів та інших активів забороненої політичної партії, а відповідач не довів, що держава могла дізнатися про порушення своїх прав раніше, то колегія суддів вважає, що строк звернення до суду із цим позовом не пропущений.
Враховуюче вищезазначене, рішення суду на підставі п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню в частині відмови у скасуванні державної реєстрації прав відповідача на спірний об`єкт нерухомого майна з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення цих вимог, яким слід скасувати державну реєстрацію прав ОСОБА_1 на 7/100 частки нежитлового приміщення, а саме цілісного майнового комплексу загальною площею 107,9 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . У частині вирішення вимоги про визнання недійсним договору дарування рішення потрібно змінити в частині мотивів відмови у задоволенні цих вимог.
На підставі ч. 13 ст. 141 ЦПК України рішення суду підлягає зміні в частині розподілу судових витрат. Пропорційно до задоволеної частини позовних вимог слід стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 2684 грн та у зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги - підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 4026 грн.
Щодо вимог про стягнення правничої допомоги.
В суді першої інстанції інтереси відповідача представляла адвокат Мазнєва С.Г. (а.с. 117, Т. 1).
Частиною 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу .
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. 
Відповідно до ч.ч. 3-4 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
       1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
       2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
       3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
       4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимоги про відшкодування таких витрат.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін).
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу стороною відповідача надано копії договору про надання правової допомоги від 26 вересня 2023 року, пунктом 7 якого передбачено, що оплата послуг адвоката здійснюється клієнтом за певний обсяг виконаних робіт, які сторони погоджують при підписанні акту приймання-передачі виконаних робіт (а.с. 140, Т. 1); акту приймання-передачі виконаних робіт за договором про надання правової допомоги від 26 вересня 2023 року, який містить перелік виконаних робіт та згідно з яким вартість робіт і наданих послуг адвоката не залежить від кількості витраченого адвокатом часу та становить тверду грошову суму у розмірі 25 000 грн, з яких 15 000 грн – вартість послуг адвоката з надання професійної правничої допомоги у місцевому суді та 10 000 грн – вартість послуг адвоката з надання професійної правничої допомоги в суді апеляційної інстанції у разі, якщо ця справа переглядатиметься апеляційним судом, сума в розмірі 12 500 грн сплачена клієнтом адвокату авансом двома платежами від 14 грудня 2023 року в сумі 2500 грн та 03 листопада 2023 року в сумі 10 000 грн, а 2500 грн – підлягає до оплати протягом 10 днів з дати підписання цього акту (а.с. 138 – на звороті - 139, Т. 1). 
Також надано копії платіжного доручення від 03 жовтня 2023 року про сплату відповідачем адвокату Мазнєвій С.Г. 10 000 грн та від 14 грудня 2023 року про сплату відповідачем адвокату Мазнєвій С.Г. 2500 грн (а.с. 138, Т. 1).
Позивачем 25 грудня 2023 року місцевому суду були надані заперечення щодо поданого стороною позивача клопотання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Виходячи зі складності справи та обсягу необхідних послуг, наданих адвокатом, час, витрачений адвокатом на надання відповідних послуг, та значення справи для сторін, з врахуванням заперечень позивача, та оскільки позовні вимоги задоволено частково, колегія суддів вважає за необхідне присудити до стягнення з позивача на користь відповідача 5000 грн витрат на професійну правничу допомогу понесених в суді першої інстанції, що відповідатиме критеріям дійсності, обґрунтованості, розумності і співмірності.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-382, 389 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України задовольнити частково.
Рішення Лебединського районного суду Сумської області від 22 лютого 2024 року скасувати в частині відмови у скасуванні державної реєстрації прав та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення цих вимог.
Скасувати державну реєстрацію прав ОСОБА_1 на 7/100 частки нежитлового приміщення, а саме цілісного майнового комплексу загальною площею 107,9 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна – 465359459105, проведену приватним нотаріусом Лебединського міського нотаріального округу Фурдиловим Юрієм Вікторовичем, рішення про державну реєстрацію прав та їх обяжень, індексний номер: 16160111 від 30 вересня 2014 року.
Рішення Лебединського районного суду Сумської області від 22 лютого 2024 року змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору дарування та в частині розподілу судових витрат.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Міністерства юстиції України судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 2684 гривні 00 копійок.
Стягнути з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу понесені в суді першої інстанції в розмірі 5000 гривень 00 копійок.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Міністерства юстиції України судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 4026 гривень 00 копійок.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 16 жовтня 2025 року.

Головуючий -  	О. І. Собина	

Судді:                                                                                        В. І. Криворотенко 

                                                                                                   Ю. О. Філонова