ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 вересня 2025 року
м. Київ
справа № 753/4989/23
провадження № 51-5091 км 24
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                               ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання   ОСОБА_4 ,
прокурора                                       ОСОБА_5 ,
захисника                                        ОСОБА_6 ,
засудженого                                   ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги захисника ОСОБА_6 на вирок Дарницького районного суду міста Києва від 09 квітня 2024 року й ухвалу Київського апеляційного суду від 15 жовтня 2024 року, а також прокурора, який брав участь у провадженні в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 15 жовтня 2024 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12022100020004220, за обвинуваченням
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця й жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 197-1, ч. 4 ст. 358 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Дарницького районного суду міста Києва від 09 квітня 2024 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 3 ст. 197-1 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік і на підставі ч. 5 ст. 74 цього Кодексу звільнено від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України.
Також суд скасував арешт, накладений ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 11 січня 2023 року на нерухоме майно загальною площею 10 кв. м (реєстраційний    номер   1871519680000),   яке   розташоване     за     адресою:   АДРЕСА_2 ; ухвалив демонтувати житловий будинок АДРЕСА_3 , який є речовим доказом, і зобов`язав ОСОБА_7 звільнити земельну ділянку за вказаною адресою, привівши її до попереднього стану шляхом знесення споруд (огорожі) та нерухомого майна загальною площею 10 м. кв. (реєстраційний номер 1871519680000).
Крім того, за вироком суду ОСОБА_7 визнано невинуватим і виправдано в пред`явленому обвинуваченні за ч. 4 ст. 358 КК України на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України за недоведеністю в його діянні складу цього кримінального правопорушення.
Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за те, що він орієнтовно в червні 2019 року, діючи у власних інтересах, за відсутності дозволу органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування, без подачі та реєстрації документів, що дають право на виконання підготовчих і будівельних робіт та засвідчують прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, умисно самовільно побудував садовий (дачний) будинок загальною площею 10 кв. м по вул. 10-та Ентузіастів (Ентузіастів,10), АДРЕСА_4 , та виконав дії щодо його реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 
Тоді ж за відсутності рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність чи користування (оренду), за відсутності вчиненого правочину щодо земельної ділянки, а також без державної реєстрації права власності, постійного користування або оренди земельної ділянки та документів, що посвідчують право на неї, самовільно зайняв земельну ділянку, розташовану за згаданою вище адресою, загальною площею 0,06 га, яка перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, та здійснив самовільне будівництво, огородивши її парканом.
Крім того, ОСОБА_7 обвинувачувався у використанні завідомо підробленого документа, а саме в тому, що він 08 липня 2019 року о 17:22, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_5 , діючи умисно, достовірно знаючи, що видана Головою правління ОК «Магнолія» довідка № 000155А, яка надає права, а саме підтверджує членство ОСОБА_8 у цьому ОК і факт побудови господарським способом садового будинку АДРЕСА_3 , є підробленою, використав її з метою приховати інший злочин, - самовільне будівництво на самовільно зайнятій земельній ділянці, а саме: подав приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9 , що призвело до реєстрації на користь ОСОБА_7 садового будинку за вказаною вище адресою.
Київський апеляційний суд ухвалою від 15 жовтня 2024 року залишив без змін вирок місцевого суду.
Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 на підставі неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність і істотних порушень вимог кримінального процесуального закону просить скасувати судові рішення  в частині засудження ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 197-1 КК України й вирішення долі речових доказів і закрити кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_7 складу вказаного кримінального правопорушення. На думку захисника, вказана стаття КК України застосовується тільки в разі заподіяння значної шкоди, яка визначається згідно з приміткою до неї, однак у цьому кримінальному провадженні не встановлено розміру шкоди. Тому він не погоджується з притягненням ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності та вважає, що необхідно в порядку статей 434-1, 434-2 КПК України вирішити питання про відступ від правової позиції, викладеної в постанові Касаційного кримінального суду Верховного  Суду  від  25  жовтня 2022 року у справі № 359/885/20 (провадження № 51-1986 км 22), яку застосували суди попередніх інстанцій. Також зазначає, що суд першої інстанції не врахував доводів сторони захисту стосовно недопустимості й недостовірності доказів, наданих стороною обвинувачення, не дотримався принципу безпосередності їх дослідження та допустив суперечності під час оцінки письмових доказів, наданих у копіях. На думку захисника, докази, отримані на виконання ухвали слідчого судді від 24 січня 2023 року, якою надано дозвіл на огляд нерухомого майна ОСОБА_7 , є недопустимими, оскільки під час постановлення цього судового рішення істотно порушено вимоги кримінального процесуального закону щодо фіксування судового засідання. Крім цього, твердить, що докази сторони обвинувачення отримано неуповноваженими особами, а саме прокурором, який замість слідчого фактично здійснював досудове розслідування одноособово. Вважає, що визнання ОСОБА_7 винуватим за ч. 3 ст. 197-1 КК України не узгоджується з рішенням суду про його виправдання за використання завідомо підробленого документа. Указує, що місцевий суд повинен був сформулювати у вироку обвинувачення, визнане доведеним, однак замість цього скопіював його з обвинувального акта. Також зазначає, що сторона захисту просила закрити кримінальне провадження у зв`язку зі звільненням ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності без встановлення вини, однак місцевий суд відмовив і, застосувавши ст. 49 КК України, фактично прирівняв звільнення від кримінальної відповідальності зі звільненням від покарання. Вважає, що суд апеляційної інстанції відповідних порушень не усунув, доводів, викладених в апеляційній скарзі сторони захисту, стосовно незгоди з рішенням місцевого суду про долю речових доказів не перевірив, безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про одночасний допит свідків і невмотивовано залишив вирок місцевого суду без змін, постановивши рішення, яке не відповідає положенням ст. 419 КПК України. 
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Не погоджується з висновками цього суду стосовно залишення без змін вироку суду першої інстанції в частині виправдання ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 358 КК України. Вважає, що суди безпідставно визнали недопустимим доказом довідку, використання якої як завідомо підробленого документа було інкриміновано ОСОБА_7 , пославшись на відсутність оригіналу цього документа. Наголошує, що прокурор здійснив усі можливі заходи для отримання цього оригіналу. Просить урахувати, що сторона обвинувачення здобула цей доказ безпосередньо з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, до якого відповідний документ було завантажено нотаріусом під час реєстрації права власності ОСОБА_7 на будинок. Також твердить, що суди проігнорували позицію Касаційного кримінального суду Верховного Суду в постанові від 23 червня 2021 року у справі № 466/3141/15-к про те, що предметом кримінального правопорушення можуть бути визнані копії документів.
Позиції інших учасників судового провадження
Засуджений ОСОБА_7 і захисник ОСОБА_6 просили задовольнити касаційну скаргу захисника на викладених у ній підставах, а касаційну скаргу прокурора вважали необґрунтованою.
Прокурор ОСОБА_5 висловила позицію на підтримку касаційної скарги прокурора і вважала, що немає підстав для задоволення касаційної скарги сторони захисту.
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин, і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Частиною 2 ст. 433 КПК України передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції, згідно зі ст. 438 КПК України, є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.
З будь-яких інших приводів касаційний суд не вправі втручатися в рішення судів попередніх інстанцій та здійснює перегляд рішень з огляду на ті фактичні обставини кримінального провадження, які були встановлені цими судами.
За фактичних обставин кримінального провадження, установлених судами першої та апеляційної інстанцій, висновок про доведеність винуватості ОСОБА_7 у самовільному будівництві будівель на самовільно зайнятій земельній ділянці є правильним і таким, що  підтверджується сукупністю зібраних доказів, досліджених і перевірених в установленому кримінальним процесуальним законом порядку. Оцінивши надані докази відповідно до ст. 94 КПК України, суди попередніх інстанцій підсумували, що ними доведено винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення поза розумним сумнівом.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить скасувати судові рішення і закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю в діях останнього складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 197-1 КК України. Захисник вважає, що диспозиція указаної норми передбачає наявність значної шкоди, проте в цьому кримінальному провадженні такої шкоди не було встановлено. Суди попередніх інстанцій перевірили й відхилили ці доводи захисника, з приводу чого в судових рішеннях навели аргументовані мотиви, з якими погоджується суд касаційної інстанції.
Так, у ст. 197-1 КК України передбачено відповідальність за два самостійних кримінальні правопорушення - самовільне зайняття земельної ділянки, яким завдано значної шкоди її законному володільцю або власнику (ч. 1) і самовільне будівництво будівель або споруд на самовільно зайнятій земельній ділянці (ч. 3). Відповідальність за їх вчинення обтяжують кваліфікуючі ознаки, вказані, відповідно, у ч. 2 і ч. 4 цієї статті.
Самовільне зайняття земельної ділянки є кримінальним правопорушенням із матеріальним складом, який вважається закінченим з того моменту, коли особа фактично заволоділа земельною ділянкою або розпочала її протиправну експлуатацію (освоєння), завдавши цим власнику земельної ділянки або її законному володільцю значної шкоди. Кількісний аспект цієї ознаки (шкоди) дозволяє відмежувати злочинне самовільне зайняття земельної ділянки без обтяжуючих обставин  від  відповідного  адміністративного  правопорушення,  передбаченого   ст. 53-1 КУпАП.
Самовільне будівництво будівель або споруд на самовільно зайнятій земельній ділянці полягає у веденні на такій ділянці без належного дозволу будівельних робіт, а також виконанні монтажних робіт по спорудженню нового об`єкта - будівлі чи споруди. Кримінальне правопорушення вважається закінченим з початку ведення цих перелічених робіт. Зі змісту ч. 3 ст. 197-1 КК України випливає, що поняття кримінально караного самовільного будівництва має специфіку, яка полягає у його поєднанні із самовільним зайняттям земельної ділянки. Водночас указаний у ч. 3 цієї статті об`єкт кримінального правопорушення - самовільно зайнята земельна ділянка, зазначена у ч. 1 цієї статті, означає лише те, що самовільно зайнята земельна ділянка є місцем самовільного будівництва і не належить до земель, зазначених у ч. 2 цієї ж статті (земельних ділянок особливо цінних земель, земель в охоронних зонах, зонах санітарної охорони, санітарно-захисних зонах чи зонах особливого режиму використання земель).
Тому усталена судова практика тлумачення і застосування ч. 3 ст. 197-1 КК України, існування якої привносить у положення цієї норми необхідну правову визначеність в аспекті вимог ст. 7(1) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, полягає в тому, що для кваліфікації самовільного будівництва на самовільно зайнятій земельній ділянці настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді значної шкоди не є обов`язковим.
З огляду на викладене немає підстав відступати від аналогічного висновку, викладеного в постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 25 жовтня 2022 року у справі № 359/885/20 (провадження № 51-1986 км 22).
Крім того, захисник ОСОБА_6 у касаційній скарзі наводить доводи стосовно законодавчого регулювання державної реєстрації права на житлові будинки, споруди, та підсумовує, що садовий будинок ОСОБА_7 , який збудовано в 1991 році, підлягає реєстрації без введення в експлуатацію і він не є самочинним будівництвом, тому це кримінальне провадження містить виключну правову проблему. Проте аргументи захисника є недоречними, оскільки суди попередніх інстанцій установили, що ОСОБА_7 самовільно побудував садовий (дачний) будинок на самовільно зайнятій земельній ділянці не в 1991 році, як про це твердить захисник, а в 2019 році.
Отже, немає підстав, передбачених положеннями ст. 434-1 КПК України, для передачі цього кримінального провадження на розгляд палати, об`єднаної або Великої Палати Верховного Суду.
Що стосується доводів захисника про те, що засудження ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 197 КК України не узгоджується з рішенням про його виправдання за ч. 4 ст. 358 цього Кодексу, вони є безпідставними, оскільки ці кримінальні правопорушення утворюють реальну, а не ідеальну сукупність. Самостійні дії  ОСОБА_7 щодо самовільного будівництва на самовільно зайнятій земельній ділянці були відокремленими від інших його дій, про які йшлося в обвинуваченні, і самі собою утворюють склад згаданого вище кримінального правопорушення незалежно від визнання його невинуватим в обвинуваченні за використання завідомо підробленого документа.
Також у касаційній скарзі захисник посилається на порушення вимог кримінального процесуального закону, що, на його думку, були допущені органом досудового розслідування під час збирання доказів, та неналежно оцінені судами попередніх інстанцій. Проте його доводи є безпідставними.
Зокрема, захисник указує, що всі докази, покладені в основу вироку, зібрані неуповноваженими особами, адже прокурор замість слідчих здійснював досудове розслідування одноособово, тоді як він повинен наглядати та проводити слідчі дії тільки в необхідних випадках, а не здійснювати повноцінне розслідування і поєднувати функції слідчого й нагляду.
З матеріалів кримінального провадження видно, що прокурор 21 грудня 2022 року і 09 січня 2023 року провів огляди фотоматеріалів з інтернет ресурсів, відповідно, Google карти і відкритих даних земельного кадастру України; звернувся з листами до Департаменту містобудування та архітектури, КП КМР «КМ БТІ» і Департаменту земельних ресурсів, а також подав клопотання до слідчого судді про арешт майна. Крім того, прокурор приймав рішення про виділення матеріалів кримінального провадження в окреме провадження, погоджував клопотання слідчого до слідчого судді про проведення слідчих (розшукових) дій. Решту доказів зібрано безпосередньо слідчим. Проведені на етапі досудового розслідування прокурором процесуальні дії та прийняті рішення належали до його повноважень відповідно до пунктів 4, 10, 21 ч. 2 ст. 36, ч. 1 ст. 171, ч. 1 ст. 237 КПК України. Суди попередніх інстанцій не встановили порушень вимог КПК щодо відповідних процедур під час збирання доказів прокурором, проведення згаданих вище слідчих дій прокурором у межах установлених законом повноважень жодним чином не вплинуло на достовірність отриманих доказів. Обсяг і характер слідчих дій, проведених прокурором, не свідчить про здійснення ним самостійно досудового розслідування до такого рівня, що це поставило під сумнів ефективність і практичність прокурорського нагляду.
Посилання захисника на правову позицію Касаційного кримінального суду Верховного Суду в постанові від 28 квітня 2021 року у справі № 759/833/18 у контексті наведеного є безпідставною, оскільки правовідносини в ній є нерелевантними до тих, що склалися в цьому кримінальному провадженні. У згаданій постанові йшлося не про обсяг здійснених прокурором слідчих дій, а про те, що сторона обвинувачення не надала суду документи, які уповноважували прокурора брати участь у кримінальному провадженні.
Крім того, усупереч твердженням захисника, місцевий суд у вироку перевірив доводи сторони захисту стосовно недопустимості й недостовірності протоколів огляду даних, отриманих за допомогою інформаційних ресурсів мережі інтернет.
Відповідно до ст. 237 КПК України з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей, документів та комп`ютерних даних (ч. 1). Огляд комп`ютерних даних проводиться слідчим, прокурором шляхом відображення у протоколі огляду інформації, яку вони містять, у формі, придатній для сприйняття їх змісту (за допомогою електронних засобів, фотозйомки, відеозапису, зйомки та/або відеозапису екрана тощо або у паперовій формі).
Захисник у касаційній скарзі вважає порушенням те, що до протоколу огляду  інформаційного ресурсу у мережі Інтернет сайту: http://google/com/ua/maps від 10 листопада 2022 року, за допомогою якого було здійснено візуальний огляд місця розташування будинку № 31 по вул. 10а Ентузіастів у м. Києві 7-річної давності; протоколу огляду фотоматеріалу - роздруківки з Інтернет ресурсу Google Карти від 21 грудня 2022 року, з якого вбачається, що місцевість за вказаною адресою огороджена парканом, але якщо оглядати вказану ділянку станом на 5 місяць 2003 року, то жодних забудов чи огорож немає; протоколу огляду фотоматеріалу - роздруківки з Інтернет ресурсу https//kadastr.live від 9 січня 2023 року, відповідно до якої ділянка місцевості з номером 8000000000:96:473:0101 за тією ж адресою належить до комунальної власності, долучено додатки у вигляді відповідних фотокопій. Однак долучення цих додатків, які відтворюють зафіксовані в протоколах відомості, виявлені під час огляду, жодним чином не суперечить наведеним вимогам кримінального процесуального закону. Суди наголосили, що джерелами походження цих фотокопій є дійсні інформаційні ресурси, які є загальнодоступними для перегляду. Жодних аргументів, які б викликали сумнів у достовірності зафіксованих у такій формі відомостей, сторона захисту не навела і клопотань про безпосереднє дослідження самих інтернет-сайтів не заявляла, тому доводи захисника про необґрунтоване врахування судом цих письмових доказів є безпідставними.
У постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 753/16449/13, на яку, обґрунтовуючи свою позицію, посилається захисник, йдеться про недопустимість документів як похідних доказів, здобутих під час обшуку, протокол якого визнано недопустимим. На відміну від цього випадка, у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_7 не встановлено істотних порушень вимог КПК, які б свідчили про недопустимість результатів оглядів інформаційних інтернет-ресурсів.
Доводи захисника про те, що суд, визнавши недопустимим доказом копію довідки про членство ОСОБА_7 в кооперативі, не повинен був ураховувати показання допитаних свідків, не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону, оскільки показання свідків не мають похідного характеру від указаного документа, не випливали з нього і не були такими, що здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок суттєвого порушення прав та свобод людини. Показання свідків у цій ситуації є первісним самостійним джерелом доказів, тому немає підстав для застосування правила «плодів отруйного дерева», як про це ставить питання захисник у касаційній скарзі.
Що стосується тверджень про недопустимість результатів огляду нерухомого майна внаслідок істотних порушень вимог кримінального процесуального закону щодо фіксування судового засідання під час постановлення ухвали слідчого судді від 24 січня 2023 року, якою надано дозвіл на цей огляд, вони не ґрунтуються на вимогах закону, про що правильно зазначили суди попередніх інстанцій.
Положеннями ч. 4 ст. 107 КПК України в редакції станом на 24 січня 2023 року було передбачено, що фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження під час розгляду питань слідчим суддею, крім вирішення питання про проведення негласних слідчих (розшукових) дій, та в суді під час судового провадження є обов`язковим. У разі неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу судове провадження здійснюється судом за відсутності осіб, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється.
З матеріалів кримінального провадження видно, що слідчий суддя постановив указану вище ухвалу за відсутності учасників судового провадження, отже непроведення фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів не є порушенням кримінального процесуального закону й, відповідно, не тягне необхідність визнання недопустимими похідних від цієї ухвали доказів.
У касаційній скарзі захисник зазначає про порушення місцевим судом вимог кримінального процесуального закону під час формулювання обвинувачення у вироку. Однак його доводи є неспроможними.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України мотивувальна частина обвинувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення. 
У цьому кримінальному провадженні, усупереч твердженням захисника, суд першої інстанції дотримався зазначених вимог закону та у вироку чітко виклав формулювання обвинувачення за ч. 3 ст. 197-1 КК України, визнане доведеним із зазначенням усіх обставин, що належать до предмета доказування.
Також у касаційній скарзі захисник зазначив, що місцевий суд усупереч вимогам ст. 49 КК України не звільнив ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності, як про це просила сторона захисту, натомість ухвалив вирок, визнавши його винуватим у вчиненні кримінального правопорушення. Однак захисник послався на обставини, які не відповідають матеріалам кримінального провадження та вимогам кримінального і кримінального процесуального законів.
Так, із журналу й технічного звукозапису судового засідання місцевого суду від 12 травня 2023 року вбачається, що суд роз`яснив ОСОБА_7 про закінчення строків давності притягнення його до кримінальної відповідальності, що є правовою підставою, передбаченою ст. 49 КК України, для звільнення його від кримінальної відповідальності в порядку, визначеному КПК України, і що таке звільнення є підставою для закриття кримінального провадження відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, проте останній у присутності захисника ОСОБА_6 чітко висловив своє заперечення проти закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності та просив здійснювати судове провадження в повному обсязі в загальному порядку. Суд за наслідками судового розгляду ухвалив обвинувальний вирок і звільнив ОСОБА_7 від призначеного покарання на підставі, передбаченій ст. 49 КК України. Таке рішення суду повною мірою узгоджується з вимогами ч. 5 ст. 74 КК України. 
Зі змісту касаційної скарги захисника вбачається, що він, не погоджуючись із судовими рішеннями в частині засудження ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 197-1 КК України, крім іншого, посилається на невідповідність висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження, неповноту судового розгляду і просить дати окремим доказам іншу оцінку з точки зору їх достовірності, ніж та, яку дали суди першої та апеляційної інстанцій. Указані обставини, на які посилався захисник ОСОБА_6 в апеляційній скарзі, аналогічні тим, що наведені в касаційній скарзі, були ретельно перевірені судом апеляційної інстанції, який, не встановивши порушень, передбачених статтями 410, 411 КПК України, погодився з висновком суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у самовільному будівництві будівлі на самовільно зайнятій земельній ділянці, зазначивши мотиви ухваленого рішення. Оскаржені в касаційному порядку рішення містять детальний аналіз доказів, які були досліджені в ході судового розгляду. Обґрунтованих сумнівів щодо об`єктивності оцінки доказів, покладених в основу оскаржених судових рішень, і дотримання судами приписів ст. 85 КПК України немає. Достовірність і належність досліджених судами доказів, які оспорює захисник у касаційній скарзі, не підлягає переоцінці на стадії перегляду рішень у касаційному порядку. З урахуванням меж касаційного розгляду, встановлених ст. 433 КПК України, касаційний суд не має підстав піддавати сумніву висновки судів першої та апеляційної інстанцій щодо достатності доказів для визнання ОСОБА_7 винуватим у вчиненні вказаного кримінального правопорушення.
Стосовно доводів захисника про допущені місцевим судом порушення під час вирішення долі речового доказу, що залишилося поза увагою суду апеляційної інстанції, необхідно зазначити таке.
З матеріалів справи видно, що суд у вироку скасував арешт, накладений ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 11 січня 2023 року на нерухоме майно загальною площею 10 м.кв. (реєстраційний номер 1871519680000), яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , яке було визнане речовим доказом у цьому кримінальному провадженні, та вирішив його долю в порядку ст. 100 КПК України. 
Разом із тим суд у вироку також зобов`язав ОСОБА_7 звільнити земельну ділянку по АДРЕСА_2 , привівши цю земельну ділянку до попереднього стану, шляхом знесення споруд (огорожі) та нерухомого майна загальною площею 10 м.кв. (реєстраційний номер 1871519680000), що не узгоджується з вимогами кримінального процесуального закону, зокрема з приписами ст. 100 КПК України, тому це рішення необхідно виключити з вироку місцевого суду й ухвали суду апеляційної інстанції. 
У контексті наведеного Суд також ураховує зміст рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 лютого 2024 року у справі № 753/10684/23, яке набрало законної сили.
Отже, Суд задовольняє частково касаційну скаргу захисника.
Під час перегляду ухвали суду апеляційної інстанції за касаційною скаргою прокурора, який не погоджується із рішенням про залишення без змін вироку місцевого суду в частині виправдання ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 358 КК України, Суд дійшов таких висновків.
Апеляційний суд, виконуючи свої повноваження, із дотриманням визначеної гл. 31 КПК України процедури повинен перевірити рішення суду першої інстанції з точки зору його законності й обґрунтованості (це передбачає оцінювання оскарженого судового рішення на відповідність нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам провадження і дослідженим у судовому засіданні доказам), а також ухвалити рішення, яке повною мірою відповідатиме ст. 370 КПК України і статтям 419 або 420 цього Кодексу.
Така перевірка має бути зроблена з додержанням усіх вимог чинного законодавства, об`єктивно, неупереджено, а її результатом має бути законне й справедливе вирішення поданих апеляційних скарг для реалізації права кожного на справедливий суд і перевірку законності й обґрунтованості оскаржених рішень суду першої інстанції.
За приписами ст. 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду мають бути зазначені мотиви, з яких цей суд виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, якими він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Тобто у своєму рішенні апеляційний суд повинен проаналізувати доводи скаржника і, зіставивши їх із фактичними даними, наявними у справі, дати на них вичерпну відповідь, переконливо аргументувавши свою позицію. Формальний апеляційний перегляд є несумісним із закріпленими у статтях 2, 7 КПК України завданнями та загальними засадами кримінального провадження.
Однак апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 за касаційною скаргою прокурора, наведених законодавчих приписів не дотримався.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції виправдав ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 358 КК України на підставі ч. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, оскільки не було доведено, що в його діянні є склад кримінального правопорушення.
На обґрунтування цього рішення суд зазначив, що надана стороною обвинувачення довідка Голови Правління обслуговуючого кооперативу «Магнолія» № 000155а, видана ОСОБА_7 , яку, згідно з обвинуваченням, ОСОБА_7 використав як завідомо підроблений документ з метою реєстрації права власності, є недопустимим доказом, а інші докази є неналежними.
Підставою для визнання судом указаного документу недопустимим доказом стало те, що його надано у вигляді копії, яка не завірена належним чином, водночас сторона обвинувачення не підтвердила існування оригіналу цього документа і не надала його для ознайомлення стороні захисту, що суперечить приписам ч. 7 ст. 99 КПК України.
Не погодившись із таким рішенням суду, прокурор оскаржив його в апеляційному порядку і, пославшись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильну оцінку доказів, просив повторно дослідити обставини кримінального провадження, скасувати згадане судове рішення й ухвалити обвинувальний вирок. Однак, не зважаючи на конкретні, змістовні доводи скаржника про незаконність судового рішення, апеляційний суд належним чином не розглянув їх і не спростував, не проаналізував оспорюваних прокурором висновків місцевого суду щодо недопустимості доказу з точки зору їх відповідності змісту кримінальному процесуальному закону.
Так, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому КПК (ст. 86 цього Кодексу).
Як неодноразово наголошував Верховний Суд у своїх рішеннях, не будь-яке порушення вимог кримінального процесуального закону, допущене органом досудового розслідування під час збирання доказів у кримінальному провадженні, автоматично тягне за собою визнання цих доказів недопустимими. Під час вирішення питання про допустимість таких доказів суду насамперед необхідно з`ясувати, чи є це порушення істотним та яким чином воно вплинуло на  забезпечення і реалізацію прав та свобод особи у кримінальному провадженні.
За наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів визнавати їх недопустимими треба лише тоді, коли вони: прямо та істотно порушують права і свободи людини та/або надають підстави для сумнівів у достовірності отриманих фактичних даних, які неможливо було усунути в ході судового розгляду.
Відповідно до ч. 3 ст. 99 КПК України сторона кримінального провадження, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, зобов`язані надати суду оригінал документа. Оригіналом документа є сам документ, а оригіналом електронного документа - його відображення, якому надається таке ж значення, як документу.
Частиною 5 указаної статті передбачено, що для підтвердження змісту документа можуть бути визнані допустимими й інші відомості, якщо: 1) оригінал документа втрачений або знищений, крім випадків, якщо він втрачений або знищений з вини потерпілого або сторони, яка його надає; 2) оригінал документа не може бути отриманий за допомогою доступних правових процедур; 3) оригінал документа знаходиться у володінні однієї зі сторін кримінального провадження, а вона не надає його на запит іншої сторони.
Згідно з позицією Касаційного кримінального суду Верховного Суду в постанові від 29 липня 2024 року у справі № 466/5810/20, під час вирішення питання допустимості як доказу певного документу, який надано суду в копії, урахуванню підлягають не лише формальні аспекти щодо виготовлення та/або належного завірення такої копії, але й наявність чи відсутність в учасників провадження обґрунтованих сумнівів у відповідності даних, які містяться в копії документу, його оригіналу.
У касаційній скарзі прокурор просив проаналізувати відомості про те, з якого джерела було здобуто документ і які заходи вжила сторона обвинувачення для отримання його оригіналу, що виявилося безрезультатним, водночас заявив клопотання про витребування оригіналу документа в сторони захисту і послався на те, що відомості, зазначені в копії документа, підтверджуються іншими доказами.
Отже, в контексті наведених прокурором доводів апеляційний суд зобов`язаний був ретельно проаналізувати аспекти, пов`язані з оцінкою можливості надання прокурором суду оригіналу відповідного документа в межах передбачених законом процедур. Однак апеляційний суд не дав цим доводам прокурора жодної оцінки, обмежившись лише дублюванням оспорюваного прокурором висновку місцевого суду, зазначеного у вироку, про відсутність оригіналу документу.
З урахуванням того, що в цьому кримінальному провадженні прокурор, посилаючись на неправильну оцінку доказів судом першої інстанції, наводячи конкретні аргументи щодо неповноти судового розгляду і невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, просив повторно дослідити обставини, встановлені місцевим судом, з метою забезпечення реалізації стороною обвинувачення права на апеляційне оскарження судового рішення та принципу змагальності сторін згідно з ч. 6 ст. 22 КПК України, апеляційний суд повинен був створити необхідні для цього умови, зокрема, шляхом повторного дослідження обставин, які оскаржуються особою, та надання оцінки дослідженим доказам.
Забезпечення таких умов передбачено безпосередньо ч. 3 ст. 404 КПК України, відповідно до якої за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Отже, апеляційний суд не створив необхідних умов для реалізації стороною обвинувачення своїх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, як це встановлено положеннями ст. 22 КПК України, оскільки, всупереч вимогам ст. 404 КПК України, залишив поза увагою заявлене прокурором клопотання про повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, та належним чином не перевірив доводів, на які сторона обвинувачення посилалася в апеляційній скарзі, внаслідок чого не дослідив обґрунтованості висновку місцевого суду про невинуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, хоча повинен був з`ясувати це в судовому засіданні шляхом безпосереднього дослідження доказів.
Тому доводи прокурора про те, що апеляційний суд допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, є переконливими. Відтак, не вирішуючи наперед питання про доведеність чи недоведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, Суд констатує, що під час апеляційного перегляду вироку місцевого суду в частині виправдання ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 358 КК України, не було додержано загальних засад кримінального провадження та постановлено ухвалу, яка не відповідає вимогам ст. 419 КПК України, тому касаційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а ухвала апеляційного суду скасуванню на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
Під час нового розгляду апеляційному суду необхідно врахувати наведене, ретельно перевірити доводи, наведені в апеляційній скарзі прокурора, безпосередньо дослідити докази, в сукупності проаналізувати їх, й ухвалити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, яке б відповідало положенням ст. 370 КПК України.
Керуючись статтями  434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
у х в а л и в :
Касаційні скарги захисника ОСОБА_6 і прокурора задовольнити частково.
Вирок Дарницького районного суду міста Києва від 09 квітня 2024 року й ухвалу Київського апеляційного суду від 15 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_7 в частині вирішення долі речового доказу змінити: виключити рішення про зобов`язання ОСОБА_7 звільнити земельну ділянку по АДРЕСА_2 , привівши цю земельну ділянку до попереднього стану, шляхом знесення споруд (огорожі) та нерухомого майна загальною площею 10 м. кв. (реєстраційний номер 1871519680000). 
Ухвалу Київського апеляційного суду від 15 жовтня 2024 року в частині залишення без змін вироку Дарницького районного суду міста Києва від 09 квітня 2024 року в частині виправдання ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 358 КК України скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
У решті судові рішення залишити без зміни.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді
 
ОСОБА_1                                   ОСОБА_2                                       ОСОБА_3