ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
24 вересня 2025 року
м. Київ
 
справа № 130/1846/24
провадження № 61-8603св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Гніванська міська рада Вінницького району Вінницької області, ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 07 квітня 2025 року у складі судді Заярного А. М. та постанову Вінницького апеляційного суду від 11 червня 2025 року у складі колегії суддів: Голоти Л. О., Копаничук С. Г., Оніщука В. В.,
ВСТАНОВИВ:
1.    Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог 
У червні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Гніванської міської ради Вінницького району Вінницької області, ОСОБА_2 про визнання права власності у порядку спадкування.
Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько -        ОСОБА_4 , після смерті якого відкрилася спадщина, яка складається з: житлового будинку, зазначеного на плані літ «А», загальною площею 64,6 кв. м, житловою площею 37 кв. м, з верандою літ. «а», літньою кухнею літ. «Б», погребу літ «П/Б», сараю літ. «В», сараю з гаражем літ «Г», сараю літ «Д», жомової ями літ. «Е», огорожі № 1, воріт № 2, криниці № 3, згідно з технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок від 11 грудня 2009 року, що розташований по  АДРЕСА_1 .
Спадкоємцями ОСОБА_4 є його діти: вона та її брат - ОСОБА_2 . Після смерті батька вона фактично прийняла спадщину, так як на момент його смерті проживала разом з ним, доглядала його. 
Зазначала, що після смерті батька залишився заповіт, відповідно до якого останній заповідав все належне йому майно своїм дітям: ОСОБА_2 та їй, ОСОБА_1 , у рівних частинах. Інших спадкоємців у ОСОБА_4 немає.
Оскільки за життя батько не ввів будинок до експлуатації та не провів реєстрацію нерухомого майна по АДРЕСА_1 , то вона була вимушена звернутися до суду з позовом про визнання права власності на 1/2 частину вказаного домоволодіння. 
Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 12 лютого 2010 у справі № 2-120-2010, що набрало законної сили, її позов задоволено. Визнано за нею у порядку спадкування право власності на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 . 
Таким чином, вона отримала у спадщину 1/2 частину вказаного домоволодіння, оскільки є спадкоємцем за заповітом.
ОСОБА_2 у визначеному законом порядку спадщину після смерті батька не прийняв, до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини чи відмову від спадщини не звертався. За всі ці роки (20 років) ОСОБА_2 не виявив бажання прийняти спадщину після смерті батька та не здійснив жодних дій для її прийняття, не цікавився спадковим майном, не приїжджав на могилу до батька. Вона користується будинком та доглядає за ним. 
Позивачка вважала, що оскільки ОСОБА_2 протягом 20 років спадщину не прийняв, то спадщина повинна спадкуватись за законом на загальних підставах.
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати за нею у порядку спадкування право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 , яке складається з: житлового будинку, зазначеного на плані літ «А», загальною площею 64,6 кв. м, житловою площею 37 кв. м, з верандою літ. «а», літньою кухнею літ. «Б», погребу літ «П/Б», сараю літ. «В», сараю з гаражем літ «Г», сараю літ «Д», жомової ями літ. «Е», огорожі № 1, воріт № 2, криниці № 3, згідно з технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок від 11 грудня 2009 року.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 07 квітня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачка у встановленому законом порядку до нотаріуса про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті батька -  ОСОБА_4 , до державного реєстратора щодо державної реєстрації за нею права власності на спадкове майно не зверталася. Позивачкою не доведено порушення її прав, оскільки не надано доказів факту порушення (невизнання або оспорювання) цього права. Без відмови нотаріуса в оформленні частки спадкового майна, звернення до суду з цим позовом є передчасним, а судове рішення не може підміняти рішення уповноваженого органу, до компетенції якого віднесене порушене питання.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Вінницького апеляційного суду від 11 червня 2025 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишено без задоволення. Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 07 квітня 2025 року залишено без змін. 
Вирішено питання розподілу судових витрат. 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивачка прийняла спадщину після смерті батька - ОСОБА_4 , так як на час відкриття спадщини проживала разом з ним. Проте, дійшовши висновку, що ОСОБА_4 після смерті батька у визначеному законом порядку спадщину за заповітом не прийняв, суд першої інстанції не звернув уваги на відсутність у матеріалах справи доказів на підтвердження обставини непроживання ОСОБА_2 разом з спадкодавцем на час відкриття спадщини, тоді як доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 81 ЦПК України).
Установивши, що позивачка у встановленому законом порядку до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті батька - ОСОБА_4 не зверталася, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позов пред`явлений нею передчасно, оскільки не доведено порушення або невизнання її прав.
Доводи позивачки про те, що підставою для звернення до суду з цим позовом була відсутність правовстановлюючих документів на домоволодіння, про що зазначено у рішенні Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 12 лютого 2010 у справі № 2-120-2010, яким визнано за нею право власності на 1/2 частини вказаного домоволодіння, де встановлено, що оформити в нотаріальному порядку право власності на спадкове майно після смерті батька вона не могла, оскільки на спадковий будинок відсутні правовстановлюючі документи, і їй відмовили у вчиненні нотаріальних дій, у зв`язку з тим, що при житті ОСОБА_4 не провів реєстрацію нерухомого майна, є необґрунтованими, оскільки зазначені обставини у вказаному рішенні суду від 12 лютого 2010 року не було встановлено.
Разом з тим, обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка посилається на довідку виконавчого комітету Демидівської сільської ради, складеної на основі відомостей погосподарської книги, яка є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. Записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності .
Отже, позивачкою не надано суду належних та допустимих доказів того, що у неї існують перешкоди для використання досудового порядку оформлення спадкових прав після смерті ОСОБА_4 на домоволодіння, як спадкоємцем за законом, а відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.
Крім того, позивачка просила визнати за нею право власності не на іншу 1/2 частину домоволодіння в порядку спадкування за законом, а на ціле домоволодіння АДРЕСА_1 , 1/2 частина якого вже належить їй на праві власності.
Апеляційний суд послався на відповідні правові висновки Верховного Суду. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 липня 2025 року відкрито касаційне провадження у вищевказаній справі та витребувано її матеріали з Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області. Підставами касаційного оскарження зазначено пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України. 
У липні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду. 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 вересня 2025 року справу за позовом ОСОБА_1 до Гніванської міської ради Вінницького району Вінницької області, ОСОБА_2 про визнання права власності у порядку спадкування, за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 07 квітня 2025 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 11 червня 2025 року призначено до судового розгляду. 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій належним чином не дослідили всіх обставин справи, не врахували, що підставою для звернення позивачки до суду слугувало те, що другий зі спадкоємців за заповітом - ОСОБА_2 спадщину не прийняв, він не звертався до нотаріуса чи уповноваженої особи із заявою про прийняття спадщини або відмову від прийняття спадщини. У разі неприйняття спадщини чи відмови від неї одним із спадкоємців за заповітом застосовується положення частини першої статті 1275 ЦК України, відповідно до якої частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну. Отже, позивачка має право на частку у спадщині, яка не була прийнята її братом, так як інших спадкоємців у померлого  ОСОБА_4 немає. Разом з тим, оформити у нотаріальному порядку право власності на цю частку у спадщині, а саме на 1/2 частину домоволодіння позивачка не має можливості, оскільки за життя її батько не провів реєстрацію нерухомого майна, тому відсутні правовстановлюючі документи на будинок, що встановлено рішенням суду від 12 лютого 2010 у справі № 2-120-2010, що набрало законної сили. Таким чином, у позивачки існують перешкоди для оформлення спадщини у нотаріальному порядку. 
Зазначав, що суди попередніх інстанцій відмовили позивачці у судовому захисті порушеного права. 
Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Згідно з копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 батьками ОСОБА_1 зазначені ОСОБА_4 та ОСОБА_6 (а. с. 6).
Відповідно до копії довідки головного спеціаліста відділу реєстрації актів цивільного стану Тернопільського обласного управління юстиції 20 травня 1970 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Кременецького районного управління юстиції Тернопільської області зареєстровано шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , прізвище після реєстрації шлюбу « ОСОБА_1 » (а. с. 17).
Згідно з копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 7).
Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 12 лютого 2010 року у справі № 2-120-2010 за ОСОБА_1 визнано право власності на 1/2 частину нерухомого майна по АДРЕСА_1 , яке складається з: житлового будинку, зазначеного на плані літ. «А», загальною площею 64,6 кв. м, житловою площею 37 кв. м, з верандою літ. «а», літньою кухнею літ. «Б», погребу літ «П/Б», сараю літ. «В», сараю з гаражем літ «Г», сараю літ «Д», жомової ями літ. «Е», огорожі № 1, воріт № 2, криниці № 3, згідно з технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок від 11 грудня 2009 року Жмеринським районним структурним підрозділом КП «ВООБТІ» (а. с. 8-9). Вказане рішення суду зареєстровано в електронному реєстрі права власності на нерухоме майно, що стверджується копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а. с. 10).
Відповідно до копії технічного паспорту на житловий будинок по АДРЕСА_1 , станом на 11 грудня 2009 року власником 1/2 частини будинку є ОСОБА_1 (а. с. 14-16).
Згідно з довідки, виданої виконавчим комітетом Демидівської сільської ради Жмеринського району Вінницької області від 13 липня 2009 року № 882, відповідно до погосподарської книги № 2, особовий рахунок № НОМЕР_3 , який знаходиться у  АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 18).
Відповідно до копії висновку по забудові земельної ділянки, забудовник ОСОБА_4 , відповідно до якої при огляді забудови у АДРЕСА_1 , станом на 14 грудня 2009 року порушень архітектурно-будівельних норм не виявлено (а. с. 19).
Згідно з копією довідки Гніванської міської ради Вінницького району Вінницької області від 08 серпня 2022 року № 474 ОСОБА_1 проживає без реєстрації по АДРЕСА_1 (а. с. 20).
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, ОСОБА_1 є власником 1/2 частини житлового будинку у АДРЕСА_1 (а. с. 22).
Згідно з копії Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) спадкова справа після смерті ОСОБА_4 не заводилася (а. с. 23).
Відповідно до копії заповіту, посвідченого виконавчим комітетом Демидівської сільської ради Жмеринського району Вінницької області від 15 серпня 2002 року ОСОБА_4 все своє майно заповідав дітям: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у рівних частинах (а. с. 25).
Згідно з копії листа погосподарської книги головою двору житлового будинку у  АДРЕСА_1 зазначений ОСОБА_4 (а. с. 26).
Судом за клопотанням представника позивачки була оглянута інвентаризаційна справа № 424/330 на домоволодіння АДРЕСА_1 . Згідно з указаної інвентаризаційної справи, інвентаризація домоволодіння на час звернення до суду (2024 рік), не проводилася.
2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 підлягає задоволенню частково 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судового рішення лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають. 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частинами першою та другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно з частинами першою, третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. 
Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Частиною першою статті 1269 ЦК України визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Отже, статтями 1268 та 1269 ЦК України презюмується, що у разі, коли спадкоємець постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, то він вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він не заявив про відмову від неї протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. 
Тобто, дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, чітко визначені у частинах третій, четвертій статті 1268, статтях 1269, 1270 ЦК України.
Згідно зі статтею 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. 
Відповідно до пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України у постанові від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі неприйняття спадщини чи відмови від неї одним із спадкоємців за заповітом застосовується норма частини першої статті 1275 ЦК України, відповідно до якої частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну. 
Враховуючи волю заповідача таке тлумачення статті 1275 ЦК України дозволяє усунути конкуренцію між спадкуванням за заповітом та законом, оскільки ніхто не може бути одночасно спадкоємцем за законом і заповітом відносно спадкової маси охопленої заповітом. Якщо призначені кілька спадкоємців за заповітом і той або інший з них відмовляється від прийняття своєї частини або, взагалі, вибуває з числа інших, то частини у спадщині інших у відповідній мірі збільшуються.
Пред`являючи позов, позивачка вказувала, що інший зі спадкоємців за заповітом - ОСОБА_2 спадщину після смерті ОСОБА_4 у порядку й у строки, визначені законом, не прийняв (20 років), а тому його частка у спадщині за заповітом відповідно до частини першої статті 1275 ЦК України переходить до іншого єдиного спадкоємця - позивачки у справі ОСОБА_1 . 
Відповідно до частини першої статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно до нотаріуса, який відповідно до вимог статті 68 Закону України «Про нотаріат» при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна.
У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особаможе звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку.
Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили із того, що  вказаний позов позивачкою пред`явлено передчасно, оскільки доказів того, що вона у встановленому законом порядку зверталася до нотаріусаіз заявою про видачу свідоцтва про право наспадщину після смерті батька -     ОСОБА_4 і їй було відмовлено у видачі такого свідоцтва суду не надано. 
Проте такі висновки судів попередніх інстанцій є передчасними.
Верховний Суд вважає, що суди попередніх інстанцій належним чином не дослідили доводів позивачки та поданих нею доказів про те, що за її життя батько не ввів будинок до експлуатації, не провів реєстрацію нерухомого майна по АДРЕСА_1 , тому позивачка з цих підстав була вимушена звернутися до суду з позовом про визнання права власності на 1/2 частину вказаного домоволодіння у порядку спадкування за заповітом.
Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 12 лютого 2010 у справі № 2-120-2010, що набрало законної сили, її позов задоволено. Визнано за нею у порядку спадкування право власності на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 . 
З цих самих підстав позивачка звернулася до суду і з вказаним позовом про визнання права власності у порядку спадкування за законом на будинок в цілому, оскільки у неї відсутні правовстановлюючі документи на будинок у зв`язку з непроведенням її батьком за життя реєстрації цього нерухомого майна, що є перешкодою для оформлення спадщини у нотаріальному порядку. Зазначене встановлено преюдиційним рішенням суду від 12 лютого 2010 у справі                № 2-120-2010. 
Посилання апеляційного суду на те, що такі обставини у рішенні суду від 12 лютого 2010 у справі № 2-120-2010 не були встановлені, є помилковими, оскільки зі змісту вказаного рішення вбачається, що позивачка обґрунтовувала свій позов відмовою  нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з відсутністю у неї правовстановлюючих документів на спадковий будинок і суд задовольнив її позов, зазначивши, що «… при житті ОСОБА_4 не провів реєстрацію на нерухоме майно по АДРЕСА_1 …».
Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Посилання апеляційного суду на те, що позивачка просить визнати за нею право власності на більшу частку, ніж вона може мати у цій справі, не є підставою для відмови в позові, оскільки суд не позбавлений можливості визнати право власності на ту частку, на яку вважає правильним. Це не є виходом за межі позову. 
Оскільки фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, не встановлено, а суд касаційної інстанції у силу своїх процесуальних повноважень (стаття 400 ЦПК України) позбавлений такої можливості, тому судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції на новий розгляд. 
Відповідно до пунктів 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. 
Щодо судових витрат
У підпункті в) пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
За загальним правилом, при розподілі судових витрат у резолютивній частині судового рішення за результатами розгляду та вирішення справи встановлюється обов`язок сторони, не на користь якої ухвалено таке судове рішення, відшкодувати (компенсувати) іншій стороні понесені судові витрати із вказівкою на чіткий розмір відповідних судових витрат.
У справі, що переглядається, касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а справа передається на новий розгляд до суду першої інстанції. Тобто остаточного рішення по суті спору касаційним судом не було прийнято, а тому за таких обставин підстав для вирішення питання про розподіл судових витрат немає.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 задовольнити частково.
Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 07 квітня 2025 року та постанову Вінницькогоапеляційного суду від 11 червня 2025 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                   Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                             І. Ю. Гулейков
 
                                                                                      Б. І. Гулько
 
                                                                                      Г. В. Коломієць
 
                                                                                      Р. А. Лідовець