КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2025 року                                                                                                      місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 754/16876/24
номер провадження: 22-ц/824/11991/2025
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),
суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А., 
за участю секретаря - Габунії М.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 07 травня 2025 року у складі судді Саламон О.Б., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про виселення з житла без надання іншого жилого приміщення,
В С Т А Н О В И В:
У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про виселення з житла без надання іншого жилого приміщення.
Позовна заява мотивована тим, що на підставі ордеру №42902 серії Б від 11 липня 1984 року ОСОБА_5 на сім`ю з восьми осіб: ОСОБА_5 , дружина ОСОБА_6 , синів - ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 та доньок - ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , було надано у користування дві квартири з п`яти  кімнат, а саме, трикімнатна квартира АДРЕСА_1 та двокімнатна квартира АДРЕСА_2 . 
Вказував, що під час проживання між користувачами склався порядок користування, згідно з яким у трикімнатній квартирі АДРЕСА_1 , житловою площею 43,71 кв.м, проживають він, ОСОБА_1 , його брат - ОСОБА_3 та його сестра - ОСОБА_4 , а у двокімнатній квартирі АДРЕСА_3 , житловою площею 29,05 кв.м, мешкають інші члени сім`ї. 
Зазначав, що з весни 2022 року ОСОБА_4 без дозволу вселила в квартиру АДРЕСА_1 свого співмешканця ОСОБА_2 , пояснивши, що він тимчасово вселився. Проте ОСОБА_2 не збирався покидати житло, почав зловживати спиртними напоями, застосовував фізичне та психологічне насильство щодо позивача та ОСОБА_3 , котрий є інвалідом 2 групи. Під час виникнення конфліктів позивач неодноразово викликав поліцію, проте працівники поліції не реагували на повідомлення, оскільки ОСОБА_2 та ОСОБА_4 надавали неправдиві пояснення, у конфліктах звинувачували позивача. 
Вказував, що відповідач не зареєстрований у квартирі, має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_4 . На неодноразові прохання позивача виселитись та звільнити квартиру, відповідач не реагує, влаштовує конфлікти. Позивачем 18 жовтня 2024 року направлено на адресу відповідача письмове повідомлення про добровільне виселення з квартири до 01 листопада 2024 року, однак безрезультатно, а відтак позивач вимушений звернутись до суду з вказаною позовною заявою.
З урахуванням наведеного, позивач ОСОБА_1 просив виселити відповідача ОСОБА_2 з квартири  АДРЕСА_5 без надання іншого жилого приміщення.
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 07 травня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду мотивоване тим, що відповідач ОСОБА_2 зайняв спірне житло на законних підставах, оскільки мав письмову згоду на проживання від співмешканців квартири - ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а також перебуває у зареєстрованому шлюбі із співмешканкою квартири - ОСОБА_4 . Судом не встановлено протиправної поведінки відповідача, зокрема фактів фізичного чи психологічного насильства, зловживання алкоголем або систематичних порушень правил співжиття, які могли б стати підставою для виселення відповідно до вимог ст. 116 ЖК України. Окрім того, позивач не довів наявності умов, за яких спільне проживання стало б неможливим, а заходи впливу виявилися безрезультатними.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, які мають значення для справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що відмовляючи у позові суд послався на вимоги ст.99 ЖК України, яка передбачає виселення піднаймачів та тимчасових жильців, однак судом не зроблено висновків про те, коли та чи на законних підставах ОСОБА_2 вселився в спірну квартиру.
Вважає, що суд зобов`язаний був застосувати вимоги ч.ч. 1, 3 ст.818 ЦК України, на які позивач посилався у позовній заяві та мотивував свої позовні вимоги, але суд зробив хибний висновок про відмову у задоволенні позову, посилаючись на вимоги ст.ст.109, 116 ЖК України, якими позивач не обгрунтовував свої вимоги, оскільки вони не регулюють дані правовідносини.
Вказує, що весною 2022 року відповідач вселився на спірну житлову площу лише з дозволу ОСОБА_4 , як співмешканець останньої, а дозволу наймодавця, яким є Київська міська рада, позивача та ОСОБА_3 на тимчасове вселення відповідача не було, чим порушені вимоги ч.1 ст.818 ЦК України, але суд проігнорував дані вимоги закону.
Зазначає, що на момент вселення ОСОБА_9 ніхто не давав дозволу на його вселення, а посилання суду на те, що 17 грудня 2024 року ОСОБА_9 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб не має ніякого правового значення в частині законності вселення відповідача на спірну житлову площу в 2022 році.
Також вказує, що в оскаржуваному рішенні суду помилково вказано про те, що позивач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином за зареєстрованим місцем проживання останнього, оскільки він ні разу не був відсутнім в судових засіданнях, на останньому судовому засіданні 23 квітня 2025 року він був лише один. Суд повідомив йому, що рішення буде оголошене 07 травня 2025 року і о 09 год 15 хв. ним в коридорі суду було отримано повний текст судового рішення, засідання 07 травня 2025 року не було.
Відповідач ОСОБА_2 , а також треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не скористалась своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.
Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що                 11 липня 1984 року Виконавчим комітетом Радянської районної ради народних депутатів міста Києва було видано ордер № 42902 серія Б на ім`я ОСОБА_5 та членів його сім`ї, що складається з восьми осіб, а саме: дружини ОСОБА_6 , синів - ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 та доньок - ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , на право зайняття двох квартир із п`яти кімнат, загальною житловою площею 72,76 кв.м, а саме, у двокімнатній квартирі АДРЕСА_3 та трикімнатній квартирі АДРЕСА_5 (а.с.13).
Установлено, що на даний час відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджується довідкою за відомостями Відділу з питань реєстрацію місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської РДА від                     03 грудня 2024 року (а.с.22). 
18 жовтня 2024 року позивачем було надіслано відповідачу лист-попередження, в якому зазначено про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не надавали згоду на вселення відповідача, тому відповідач проживає у квартирі без достатніх правових підстав, а відтак позивач просив добровільно залишити квартиру в строк до 01 листопада 2024 року (а.с.14).
Відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частинами 1-2 ст.89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
На обґрунтування заявлених позовних вимог про виселення ОСОБА_2 з житла без надання іншого жилого приміщення,  ОСОБА_1 посилався на те, що відповідач в добровільному порядку не збирається покинути квартиру, зловживає алкогольними напоями, застосовує фізичне та психологічне насильство щодо позивача та брата ОСОБА_3 , який є інвалідом 2 групи.
Із наявних у матеріалах справи додаткових пояснень, наданих ОСОБА_1 в межах розгляду справи № 754/12809/24 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.173-2 КУпАП, вбачається, що ОСОБА_1 пояснив, що відносини між ним та сестрою ОСОБА_4 погіршились після заселення до квартири ОСОБА_2 через вчинення сварок та конфліктних ситуацій (а.с.14-20). 
Разом з тим, судом першої інстанції правильно встановлено, що позивачем                     ОСОБА_1 не надано суду жодного доказу на підтвердження протиправної поведінки відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_4 і таких доказів матеріали справи не містять.  
Судом першої інстанції встановлено, що 17 грудня 2024 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим Деснянським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ), актовий запис № 1706.
Також встановлено, що ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які проживають за адресою: АДРЕСА_6 , надали письмову згоду на проживання відповідача у зазначеній вище квартирі, що підтверджується їх письмовими заявами (а.с.43-45).
Заперечуючи проти позову, відповідач ОСОБА_2 у відзиві на позов зазначав, що відносини між позивачем та ОСОБА_4 мають тривалий негативний характер у зв`язку з порушенням позивачем санітарних правил проживання у житлових приміщеннях. Зокрема позивач перетворив одну з кімнат у звалище сміття, що створило нестерпні умови проживання інших осіб. З цього приводу ОСОБА_4 зверталась до державних установ, організацій, та правоохоронних органів. 
На підтвердження вказаних обставин ОСОБА_2 надав суду відповідь комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» від 31 серпня 2023 року, а також фотознімки кімнати, де мешкає позивач (а.с.47-51, 52).
З відповіді Управління соціального захисту населення Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 04 вересня 2023 року за № 10225-102/Т-1137-134 про розгляд звернення ОСОБА_4 щодо вжиття заходів до припинення розведення                     ОСОБА_1 антисанітарії в кімнаті квартири АДРЕСА_5 , вбачається, що в кімнаті, де мешкає ОСОБА_1 , знаходяться гори сміття і непотребу, внаслідок чого з`явилися таргани, блохи, миші та мурахи, присутній неприємний запах.                    За результатами профілактичного рейду Центром складено акт оцінки потреб сім`ї/особи та висновок оцінки потреб (а.с.54-55).
З матеріалів справи вбачається, що уповноваженими особами УПП у місті Києві ДПП на підставі ст. 25 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» 04 листопада 2023 року та 02 вересня 2024 року винесено термінові заборонні приписи стосовно ОСОБА_1 , у зв`язку зі скоєнням ним психологічного насильства відносно ОСОБА_4      (а.с. 55-57).
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що спірні правовідносини, які склалися між сторонами, безпосередньо пов`язані  та стосуються виселенням особи із жилого приміщення, що урегульовано положення Житлового кодексу України (далі - ЖК України),  зокрема  ст.ст. 99, 109, 116 та 157 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 99 ЖК України піднаймачі і тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання. У разі припинення дії договору найму жилого приміщення одночасно припиняється і дія договору піднайму. Піднаймач і члени його сім`ї, а також тимчасові жильці зобов`язані негайно звільнити займане жиле приміщення. У разі відмовлення вони підлягають виселенню в судовому порядку, а з будинків, що загрожують обвалом, - в адміністративному порядку. Виселення провадиться без надання іншого жилого приміщення.
У статті 157 ЖК України визначено, що членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 ЖК України.
Відповідно до ч.1 ст.116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого житлового приміщення.
Для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: 
- систематичне порушення правил співжиття, 
- вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.
При вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим  для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 679/1657/18 (провадження № 61-12028св19).
У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Оцінивши усі наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності та взаємозв`язку, колегія судів погоджується із висновком суду першої інстанції, що оскільки позивач ОСОБА_1 не довів, а  судом не встановлено протиправної поведінки відповідача ОСОБА_2 , зокрема, фактів фізичного чи психологічного насильства, зловживання алкоголем або систематичних порушень правил співжиття чи існування інших умов, за яких спільне проживання стало б неможливим, а заходи впливу виявилися безрезультатними, то в даному випадку відсутні підстави для виселення відповідача відповідно до вимог ст. 116 ЖК України. 
Крім того, позивач, звертаючись до суду з даним  позовом, посилався на те, що відповідач займає житло безпідставно, а відтак підлягає виселенню.
Однак матеріалами справи беззаперечно встановлено, що  відповідачем було зайнято квартиру АДРЕСА_5 на законних підставах - з дозволу інших наймачів та він є членом сім`ї наймача.
Посилання позивача на протиправні дії відповідача, що полягали у вчиненні психологічного та фізичного насилля, не знайшли свого об`єктивного відображення у ході розгляду справи, а відтак ці посилання позивача є необгрунтованими та безпідставними.
Таким чином суд першої інстанції виконав вимоги ст.263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив і оцінив докази та встановив обставини у справі.
Доводи апеляційної скарги про те, що  у даній справі суд зобов`язаний був застосувати вимоги ч.ч. 1, 3 ст.818 ЦК України, на які позивач посилався у позовній заяві та мотивував позовні вимоги, не заслуговують на вагу з таких підстав. 
Суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін, а, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. 
Аналогічний висновок щодо застосування норм права висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження                      № 12-15гс19).
Відповідно до ст.818 ЦК України наймач та особи, які постійно проживають разом з ним, за їхньою взаємною згодою та з попереднім повідомленням наймодавця можуть дозволити тимчасове проживання у помешканні іншої особи (осіб) без стягнення плати за найм житла (тимчасових мешканців).
Тимчасові мешканці не мають самостійного права володіння та користування житлом.
Тимчасові мешканці повинні звільнити житло після спливу погодженого з ними строку проживання або не пізніше семи днів від дня пред`явлення до них наймачем або наймодавцем вимоги про звільнення помешкання.
Колегія суддів вважає, що у даному випадку суд першої інстанції обґрунтовано не застосував положення ст.818 ЦК України, оскільки встановлені у справі обставини не свідчать про наявність правовідносин тимчасового проживання, які регулюються цією нормою. 
За змістом норми ст. 818 ЦК України тимчасове проживання у житловому приміщенні можливе виключно за наявності взаємної згоди осіб, які постійно проживають у житлі, та за умови попереднього повідомлення наймодавця.
Натомість у матеріалах справи підтверджено, що ОСОБА_4 , яка є сестрою позивача і співмешканкою відповідача, надала згоду на його проживання, як і третя особа у справі - ОСОБА_3 , який також є постійним мешканцем квартири. 17 грудня 2024 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб, що засвідчує офіційне оформлення сімейних відносин між ними.
За таких умов відповідач не може вважатися тимчасовим мешканцем у розумінні ст. 818 ЦК України. Його проживання у спірному житлі відбувається на підставі згоди осіб, які постійно там проживають, а також як особи, яка перебуває у шлюбі з однією з мешканок, і тому не має ознак тимчасовості чи безправності, властивих статусу, передбаченому зазначеною статтею.
Таким чином правові підстави для застосування ст. 818 ЦК України в даному випадку відсутні, а сама норма не регулює встановлені у справі фактичні житлові правовідносини.
Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що на момент вселення ОСОБА_9 ніхто не давав дозволу на його вселення, а посилання суду на те, що 17 грудня 2024 року ОСОБА_9 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб, не має ніякого правового значення в частині законності вселення відповідача у спірну житлову площу в 2022 році і не повинно братися судом до уваги,  то вони також відхиляються апеляційним судом, виходячи з такого. 
У справі встановлено, що спірне житло не приватизоване сторонами, належить до державного житлового фонду та перебуває у власності територіальної громади міста Києва.
Відтак вирішення питання щодо законності вселення до такого житла належить виключно до повноважень наймодавця та власника - територіальної громади міста Києва, від імені якої діє Київська міська державна адміністрація. У цій справі Київська міська державна адміністрація, як власник житла, не зверталась до суду з відповідним позовом, а позивач, не маючи повноважень розпорядника житла, не є належним суб`єктом у спорі щодо правомірності підстав вселення відповідача.
Крім того, відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених вимог і не може виходити за їх межі. Право визначати предмет спору та правову підставу скарги належить виключно заявнику (ст.ст. 13, 43, 49, 175 ЦПК України). За відсутності звернення до суду з боку власника житла та належних доказів, які б підтверджували самовільне зайняття приміщення чи порушення прав наймодавця, правових підстав для задоволення позову саме з цих не вбачається.
Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, яким судом надана належна правова оцінка, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.
Таким чином, матеріали справи та зміст оскаржуваного рішення суду не дають підстав для висновку про невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, які передбачені ЦПК України як підстави для скасування рішення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. 
Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 07 травня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 16 вересня 2025 року. 
 
Головуючий

Судді: