КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 756/2893/23                                                                         Головуючий у суді І інстанції Шролик І.С.
Провадження № 22-ц/824/12549/2025                                                    Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
17 вересня 2025 року                                                   м. Київ 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Голуб С.А.,
суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 28 травня 2025 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Черепахіна Юрія Миколайовича, заінтересована особа - ОСОБА_2 ,
 
в с т а н о в и в:
 
У квітні 2025 року  ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця, в якій просив скасувати постанову державного виконавця Оболонського РВ ДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) Черепахіна Ю.М. від 12 листопада 2024 року про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 щодо виконання виконавчого листа, виданого 07 жовтня 2024 року Оболонським районним судом м. Києва про виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 , скасувати винесену 04 лютого 2025 року державним виконавцем Яровим О.В. в межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 постанову про стягнення з ОСОБА_1 штрафу у розмірі 1 700 грн та поновити строк на подання скарги.
В обґрунтування скарги заявник зазначив, що після ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження 16 квітня 2025 року він дізнався про наявність оскаржуваної постанови від 12 листопада 2024 року. На його переконання, для відкриття виконавчого провадження у державного виконавця не було жодних підстав, оскільки рішення суду, на підставі якого видано виконавчий лист, виконано задовго до відкриття виконавчого провадження шляхом добровільного виселення із квартири. Про факт добровільного виконання рішення суду стягувач належним чином була повідомлена шляхом надіслання на її адресу 01 липня 2024 року відповідного повідомлення. Про обставини не проживання боржника у квартирі свідчить й акт державного виконавця від 15 квітня 2025 року.
Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 24 квітня 2025 року відмовлено у відкритті провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 в частині вимог щодо скасування постанови державного виконавця Ярового О.В. про накладення штрафу, поновлено заявнику строк на подання скарги та відкрито провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 в частині вимог щодо скасування постанови державного виконавця Черепахіна Ю.М. про відкриття виконавчого провадження.
Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 28 травня 2025 рокув задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, заявник в особі представника - адвоката Коротю Р.О. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи та неправильного застосування норм матеріального права, й ухвалити нове рішення, яким подану скаргу задовольнити.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказав, що суд безпідставно не взяв до уваги поштові документи, відповідно до яких ОСОБА_1 повідомив про добровільне виконання рішення суду до відкриття виконавчого провадження, а також акт державного виконавця, який здійснював вихід до квартири і встановив, що боржник в ній не проживає та забрав свої речі, а там знаходяться інші особи. Крім того, суд не врахував позицію  ОСОБА_2 , яка підтвердила доводи поданої скарги та просила скаргу задовольнити. Отже, суд постановив ухвалу, яка суперечить матеріалам справи та нормам права.
Відзиви на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшли.
Учасники справи (провадження) в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, заявник і державний виконавець причини неявки до апеляційного суду не повідомили, стягувач надіслала заяву про розгляд справи без її участі,тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 та частини другої статті 450 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Суд першої інстанції встановив, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 19 липня 2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 20 лютого 2024 року та постановою Верховного Суду від 12 червня 2024 року, задоволено позов ОСОБА_2 та усунено їй перешкоди в користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення ОСОБА_1 із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.
На неодноразові звернення ОСОБА_2 07 жовтня 2024 року їй були видані виконавчі листи.
24 жовтня 2024 року стягувач звернулась до Оболонського РВ ДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) із заявою про примусове виконання виконавчого листа.
Постановою державного виконавця Черепахіна Ю.М. від 12 листопада 2024 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1.
24 грудня 2024 року та повторно - 04 лютого 2025 року державним виконавцем надіслано сторонам виконавчого провадження вимогу, в якій зобов`язано боржника повідомити про вжиті заходи виконання рішення суду.
18 березня 2025 року боржнику та стягувачу надіслано вимогу виконавця, в якій сповіщено про проведення виконавчих дій 15 квітня 2025 року о 11.00 год. за адресою: АДРЕСА_1 .
Постановою державного виконавця Хайдарі Р.Р. від 18 березня 2025 року до участі у проведені виконавчих дій залучено працівників Оболонського управління поліції ГУ НП у м. Києві.
Відповідно до акту державного виконавця від 15 квітня 2025 року, який підписаний стягувачем, боржником, понятими, представником боржника, поліцейським та виконавцем, боржник не проживає за вказаною адресою, належне йому майно забрав, наявне майно інших осіб, які не виселялися. Боржник в квартирі не перебував.
Постановою державного виконавця від 29 квітня 2025 року закінчено виконавче провадження № НОМЕР_1 у зв`язку із фактичним повним виконанням, а саме боржника виселено.
Суд першої інстанції з огляду на досліджені обставини на підставі поданих сторонами доказів дійшов висновку про відмову в задоволенні скарги ОСОБА_1 , оскільки не встановлено обставин неправомірності дій державного виконавця при винесенні оскаржуваної постанови про відкриття виконавчого провадження від 12 листопада 2024 року, які б свідчили про порушення вимог Закону України «Про виконавче провадження».
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень пункту 9 частини другої статті 129, статті 129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Зазначене вище конституційне положення кореспондується та відображено у частині першій статті 18 ЦПК України.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Отже, встановлена обов`язковість судового рішення, яке набрало законної сили, не дозволяє ставити його виконання в залежність від волі боржника або будь-яких інших осіб, зокрема виконавця, на вчинення чи невчинення дій щодо його виконання, оскільки це б нівелювало значення самого права звернення до суду як засобу захисту та забезпечення реального відновлення порушених прав та інтересів.
Гарантією прав фізичних та юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження рішень, дій або бездіяльності виконавців.
Відповідно до статті 447-1 ЦПК України, частини першої статті 19, частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон України «Про виконавче провадження» та/або Закон № 1404-VIII) сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з частиною першою статті 5 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Положеннями частини першої статті 13 Закону № 1404-VIII передбачено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Як встановлено частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (пункт 1 частини другої статті 18 Закону № 1404-VIII).
В пункті 1 частини першої статті 26 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
За приписами частини п`ятої статті 26 Закону № 1404-VIII виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
За рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною) (абзац 1 частини шостої статті 26 Закону № 1404-VIII).
Відповідно до частини першої статті 28 Закону № 1404-VIII копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.
З матеріалів справи вбачається, що на підставі заяви ОСОБА_2 від 24 жовтня 2024 року про примусове виконання рішення, яка була отримана Оболонським РВ ДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) 30 жовтня 2024 року, державним виконавцем Черепахіним Ю.М. 12 листопада 2024 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 756/2893/23 від 07 жовтня 2024 року.
ОСОБА_1 як боржник не погоджується із вказаною постановою, посилаючись на те, що для відкриття виконавчого провадження у державного виконавця не було підстав, оскільки рішення суду, на підставі якого видано виконавчий лист, ним було виконано ще до відкриття виконавчого провадження шляхом добровільного виселення із квартири, про що він повідомляв ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку.
В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 904/7326/17 вказано, що «право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця».
У постанові Верховного Суду від 22 квітня 2020 року в справі № 641/7824/18 вказано, що «завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим».
Таким чином, звертаючись до суду зі скаргою, сторона виконавчого провадження зобов`язана обґрунтувати порушення її прав та свобод із посиланням на конкретні рішення, дії або бездіяльність державного виконавця (інших посадових осіб) та вказати, у чому саме полягає таке порушення.
Проте, оскаржуючи в судовому порядку дії державного виконавця щодо відкриття виконавчого провадження, ОСОБА_1 та його представник взагалі не зазначили, яким чином зазначені дії виконавця призвели до порушення його прав та інтересів, чи перешкоджає таке порушення у реалізації ним своїх прав та свобод як боржника у виконавчому провадженні, яке відкрито органом ДВС саме за заявою стягувача про примусове виконання рішення, до якої було долучений виконавчий лист.
Суд першої інстанції установив, що заявник не надав належних доказів на підтвердження того, що до відкриття виконавчого провадження він добровільно та у повному обсязі виконав рішення Оболонського районного суду м. Києва від 19 липня 2023 року у справі № 756/2893/23. 
Доказів отримання ОСОБА_2  заяви представника боржника від 25 червня 2024 року про добровільне виконання рішення та виселення з квартири суду також не надано.
При цьому саме стягувач звернулась 24 жовтня 2024 року до органу ДВС із заявою про примусове виконання рішення, що свідчить про факт її необізнаності щодо виконання рішення ОСОБА_1 .
Згідно із актом державного виконавця від 15 квітня 2025 року під час проведення виконавчих дій боржник забрав із квартири належне йому майно. Акт будь-яких зауважень не містить, підписаний боржником та його представником без застережень.
Суд апеляційної інстанції також враховує, що з часу відкриття виконавчого провадження(12 листопада 2024 року) і до часу фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом (15 квітня 2025 року) ОСОБА_1 не звертався до Оболонського РВ ДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) із заявою (повідомленням) про виконання судового рішення поза межами відкритого виконавчого провадження, а ОСОБА_2 - із заявою про відмову стягувача від примусового виконання судового рішення, щоб давало державному виконавцю підстави для закінчення виконавчого провадження без вжиття заходів примусового характеру.
Отже, висновки суду першої інстанції про те, що державний виконавець Оболонського РВ ДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) Черепахін Ю.М. не допускав неправомірних дій при відкритті виконавчого провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 756/2893/23 від 07 жовтня 2024 року та порушення приписів Закону України «Про виконавче провадження» відповідають дійсним обставинам справи та вимогам закону.
Доводи апеляційної скарги заявника про те, що суд першої інстанції не врахував позицію  ОСОБА_2 , яка підтвердила доводи поданої скарги та не заперечувала проти її задоволення, не заслуговують на увагу в розумінні частини четвертої статті 206 ЦПК України та не свідчать про те, що під час відкриття виконавчого провадження за заявою самої стягувача державний виконавець діяв неправомірно, тобто мав вчинити альтернативні дії чи прийняти інше рішення відповідно до вимог статті 26 Закону України «Про виконавче провадження».
Частиною третьою статті 451 ЦПК України передбачено, що якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
Суд першої інстанції, встановивши дійсні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення скарги, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення скарги та скасуванняпостанови державного виконавця Оболонського РВ ДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) Черепахіна Ю.М. від 12 листопада 2024 року про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 щодо примусового виконання виконавчого листа, виданого 07 жовтня 2024 року Оболонським районним судом м. Києва про виселення ОСОБА_1 із квартири АДРЕСА_1 .
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків районного суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а аргументи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставинколегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, ухвала суду першої інстанції про відмову у задоволенні скарги на дії державного виконавця постановлена відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і достатніх підстав для її скасування не вбачається.
У такому разі розподіл судових витрат не проводиться згідно зі статтями 141, 382, 452 ЦПК України.
Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 28 травня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 18 вересня 2025 року.
 
Головуючий                                                                          С.А. Голуб
 
Судді:                                                                                    Т.А. Слюсар
 
Д.О. Таргоній