ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
08 жовтня 2025 року 
м. Київ 
 
справа № 359/235/21 
провадження № 61-13640св24 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьоїсудової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Петрова Є. В., 
суддів: Грушицького А. І., Ігнатенка В. М., Калараша А. А., Литвиненко І. В., 
 
учасники справи: 
позивач - Бориспільська міська рада Київської області, 
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , державний реєстратор Першотравневої сільської ради Обухівського району Заставенко Анна Вікторівна, 
треті особи: Головне управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Бориспільської міської ради, Комунальне підприємство «Керуюча компанія «Мій дім - Бориспіль», Товариство з обмеженою відповідальністю «Спліт Рент», 
 
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області    від 10 квітня 2024 року у складі судді Семенюти О. Ю. та постанову Київського апеляційного суду від 03 вересня 2024 року у складі колегії суддів Приходька К. П., Писаної Т. О., Журби С. О. у справі за позовом Бориспільської міської ради Київської області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , державного реєстратора Першотравневої сільської ради Обухівського району Заставенко Анни Вікторівни, треті особи: Головне управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Бориспільської міської ради, Комунальне підприємство «Керуюча компанія «Мій дім - Бориспіль», Товариство з обмеженою відповідальністю «Спліт Рент», про скасування рішень про державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення та витребування цього об`єкта нерухомого майна з чужого незаконного володіння, 
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У січні 2021 року Бориспільська міська рада Київської області (далі - Бориспільська міська рада) звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , державного реєстратора Першотравневої сільської ради Обухівського району Заставенко А. В., треті особи: Головне управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Бориспільської міської ради, Комунальне підприємство «Керуюча компанія «Мій дім - Бориспіль», Товариство з обмеженою відповідальністю «Спліт Рент» (далі - ТОВ «Спліт Рент»), про визнання дій державного реєстратора протиправними та скасування запису про реєстрацію права власності на нежитлове приміщення. 
 
Свої вимоги позивач мотивував тим, що Бориспільській територіальній громаді належать нежитлові приміщення, загальною площею 422,7 кв. м, розташовані на АДРЕСА_1 , які складаються з магазина площею 89,4 кв. м, кафе площею 156,6 кв. м, магазина площею 18,5 кв. м та магазина площею 158,2 кв. м. 
 
Державний реєстратор Першотравневої сільської ради Обухівського району Заставенко А. В. рішенням від 24 вересня 2019 року № 48831072 зареєстрував за ОСОБА_2 право власності на нежитлове приміщення магазину, площею 89,7 кв. м, на АДРЕСА_1 на підставі акта про прийняття закінченого будівництвом об`єкта в експлуатацію від 24 травня 2001 року № 17. Цьому об`єкту нерухомого майна присвоєно номер 500. 
 
Надалі за нотаріально посвідченим договором дарування від 26 лютого 2020 року ОСОБА_2 безвідплатно відчужив на користь ОСОБА_1 зазначене нежитлове приміщення № 500 (магазин). 
 
Однак ОСОБА_2 не здійснював будівництво зазначеного об`єкта нерухомого майна, спірне приміщення магазину перебувало в його оренді ще з 08 грудня 2000 року. Відповідач обмежився лише проведенням внутрішніх будівельних робіт з облаштування підсобного приміщення, що не вважається будівництвом. 
 
Отже, дії державного реєстратора Першотравневої сільської ради Обухівського району Заставенко А. В. щодо здійснення державної реєстрації за ОСОБА_2 права власності на нежитлове приміщення № 500 (магазин) порушують право власності Бориспільської територіальної громади на вказаний об`єкт нерухомого майна. 
 
Враховуючи викладене, Бориспільська міська рада просила суд: 
- визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Першотравневої сільської ради Обухівського району Заставенко А. В. від 24 вересня 2019 року № 48831072 про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на нежитлове приміщення № 500 (магазин), площею 89,7 кв. м, на АДРЕСА_1 ; 
- визнати недійсним договір дарування спірного нежитлового приміщення, укладений 26 лютого 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; 
- скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Владимирського В. Ю. від 26 лютого 2020 року № 51334392 про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на нежитлове приміщення № 500 (магазин), площею 89,7 кв. м, на АДРЕСА_1 . 
 
Під час розгляду справи, а саме 02 листопада 2023 року, Бориспільська міська рада подала заяву про часткову зміну предмета позову, в якій просила суд: 
- скасувати рішення державного реєстратора Першотравневої сільської ради Обухівського району Заставенко А. В. від 24 вересня 2019 року № 48831072; 
- витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 нежитлове приміщення № 500 (магазин), площею 89,7 кв. м, на АДРЕСА_1 ; 
- скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Владимирського В. Ю. від 26 лютого 2020 року № 51334392; 
- витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 нежитлове приміщення № 500 (магазин), площею 89,7 кв. м, на АДРЕСА_1 . 
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
 
Бориспільський міськрайонний суд Київської області ухвалою від 04 січня 2024 року поновив Бориспільській міській раді строк для подання заяви про часткову зміну предмета позову. Заяву Бориспільської міської ради про часткову зміну предмета позову прийняв до судового розгляду та продовжив розгляд цієї справи зі стадії закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами. 
 
Бориспільський міськрайонний суд Київської області рішенням від 10 квітня 2024 рокупозов задовольнив частково. 
 
Витребував із чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь Бориспільської міської ради нежитлове приміщення № 500 (магазин), площею 89,7 кв. м, на АДРЕСА_1 . 
 
У задоволенні решти позовних вимог відмовив. 
 
Вирішив питання про розподіл судових витрат. 
 
Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що оскільки Бориспільська міська рада не приймала рішення про передання нежитлового приміщення магазину у власність ОСОБА_2 та не відчужувала його за цивільно-правовим правочином, то вказаний об`єкт нерухомого майна вибув із володіння Бориспільської територіальної громади всупереч її волевиявленню. 
 
Відповідач ОСОБА_1 , набувши у власність спірне майно за безвідплатним правочином, не вважається добросовісним набувачем у розумінні статті 388 Цивільного кодексу України. Отже, наявні підстави для витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння останнього набувача, якою є названий відповідач.
 
Натомість пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. 
 
Київський апеляційний суд постановою від 03 вересня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишив без задоволення, а рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 квітня 2024 року - без змін. 
 
Апеляційний суд мотивував постанову тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 
 
У жовтні 2024 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 квітня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду                           від 03 вересня 2024 року і ухвалити нове рішення про відмову у позові. 
 
На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник зазначила, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду                 від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 та упостановах Верховного Суду          від 02 жовтня 2019 року у справі № 916/2421/18, від 15 жовтня 2020 року у справі № 922/2575/19, від 22 липня 2021 року у справі № 910/18389/20, від 10 листопада           2021 року у справі № 916/1988/20, від 07 лютого 2024 року № 311/2297/21 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, апеляційний суд розглянув справу за її відсутності, належним чином не повідомивши про дату, час і місце судового засідання, а також необґрунтовано відхилив клопотання про призначення експертизи (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 5 частини першої, пункт 3 частини третьої статті 411 ЦПК України). 
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 мотивувала тим, що всупереч вимогам частини третьої статті 49 ЦПК України суд першої інстанції прийняв заяву позивача про зміну предмета позову на стадії закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами, а не на стадії підготовчого засідання, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого судового рішення. 
 
Позивач був зобов`язаний виконати всі необхідні процесуальні дії, в тому числі змінити предмет або підставу позову, до закінчення підготовчого засідання, і для цього було достатньо часу - з 05 лютого 2021 року (прийняття судом позовної заяви до розгляду) до 26 травня 2023 року (закриття підготовчого провадження). 
 
Стадія підготовчого провадження з огляду на її мету є не формальною, а реальною запорукою здійснення ефективного правосуддя на стадії розгляду справи по суті, тож належне та добросовісне ставлення до стадії підготовчого провадження як з боку суду, так і з боку всіх учасників справи, є таким, що повною мірою відповідає засадам справедливого правосуддя. 
 
Строк для подання заяви про зміну предмета позову встановлений законом - частиною третьою статті 49 ЦПК України та не передбачає можливість його зміни, поновлення тощо на розсуд суду. 
 
Чинним цивільним процесуальним законодавством взагалі не передбачено можливості подання заяви про зміну предмета позову на стадії з`ясування обставин справи та дослідження доказів, оскільки це нівелює значимість стадії підготовчого провадження та грубо порушує принцип рівності сторін у справі, зокрема щодо подання відповідачем клопотань, заяв, нових доказів з урахуванням зміни предмета позову. 
 
Заява Бориспільської міської ради про зміну предмета позову фактично є новим позовом, оскільки в ній зазначена самостійна матеріально-правова вимога (витребування майна з чужого незаконного володіння) та одночасно на її обґрунтування наведені інші обставини (фактичні підстави), які не були визначені позивачем первісною підставою позову та які у своїй сукупності дають особі право на звернення до суду з позовними вимогами. 
 
Підставою віндикаційного позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна із чужого незаконного володіння, зокрема факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, знаходження його в натурі у відповідача, які і становлять предмет доказування. Проте відповідні обставини, зокрема питання власності на спірне нерухоме майно, документи, які б підтверджували у позивача відповідне право, не були підставою позову, і, відповідно, предметом дослідження в суді першої інстанції. 
 
Апеляційний суд взагалі не розглянув долучене стороною відповідача до апеляційної скарги клопотання про призначення будівельно-технічної експертизи, а також не надав належної правової оцінки підставам заявленого відводу судді Семенюті О. Ю., яка брала участь у розгляді справи в суді першої інстанції. 
 
Крім того, суд апеляційної інстанції розглянув справу за відсутності заявника, не повідомивши її належним чином про дату, час і місце судового засідання, призначеного на 03 вересня 2024 року, що призвело до порушення основних засад цивільного судочинства - змагальності та рівності сторін перед судом. 
 
Аргументи інших учасників справи 
 
У лютому 2025 року ТОВ «Спліт Рент» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому просить задовольнити цю скаргу та скасувати оскаржувані судові рішення. 
 
У лютому 2025 року Бориспільська міська рада, а у березні 2025 року ОСОБА_2 та Головне управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Бориспільської міської ради також подали відзиви на касаційну скаргу, в яких просять залишити цю скаргу без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який перевірив їх та спростував відповідними висновками. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції 
 
Верховний Суд ухвалою від 29 січня 2025 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Бориспільського міськрайонного суду Київської області. 
 
18 лютого 2025 року матеріали справи № 359/235/21 надійшли до Верховного Суду. 
 
Верховний Суд ухвалою від 29 вересня 2025 року призначив справу до судового розгляду. 
 
Фактичні обставини, з`ясовані судами 
 
Рішенням виконавчого комітету Бориспільської міської ради від 17 вересня 2012 року № 881 оформлено право власності Бориспільської територіальної громади в особі Бориспільської міської ради на нежитлові приміщення, загальною площею 422,7 кв. м, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . 
 
19 вересня 2012 року Бориспільській територіальній громаді в особі Бориспільської міської ради видано свідоцтво про право власності на вказане нерухоме майно. 
 
Цього ж дня, 19 вересня 2012 року, державний реєстратор Комунального підприємства «Бориспільське БТІ» прийняв рішення про державну реєстрацію за Бориспільською територіальною громадою в особі Бориспільської міської ради права власності на нежитлові приміщення на АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно       від 19 вересня 2012 року № 35557065. 
 
Зі змісту листа Комунального підприємства «Бориспільське БТІ» від 24 вересня             2019 року № 90 та копій технічних паспортів на нежитлові приміщення на АДРЕСА_1 відомо, що нежитлові приміщення, загальною площею 422,7 кв. м, право власності на які зареєстровано за Бориспільською територіальною громадою, складалися із нежитлового приміщення магазину площею 89,4 кв. м, нежитлового приміщення кафе площею 156,6 кв. м, нежитлового приміщення магазину площею 18,5 кв. м та нежитлового приміщення магазину площею 158,2 кв. м. 
 
Рішенням державного реєстратора Першотравневої сільської ради Обухівського району Заставенко А. В. від 24 вересня 2019 року № 48831072 зареєстровано за ОСОБА_2 право власності на нежитлове приміщення № 500 (магазин), площею 89,7 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно           від 24 вересня 2019 року № 182180495. 
 
За нотаріально посвідченим договором дарування від 26 лютого 2020 року ОСОБА_2 безвідплатно відчужив на користь ОСОБА_1 зазначене нежитлове приміщення № 500 (магазин). 
 
Цього ж дня, 26 лютого 2020 року, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Владимирський В. Ю. рішенням № 51334392 зареєстровав за ОСОБА_1 право власності на придбане нею нежитлове приміщення магазину. 
 
15 листопада 2022 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Спліт-Рент» укладено договір оренди нежилого приміщення, за яким відповідач передала названому товариству у користування частину нежитлового приміщення (магазину), площею 44,7 кв. м, на АДРЕСА_1 . 
 
Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. 
 
Відповідно до пунктів 1, 4 абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. 
 
За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
 
Зазначеним вимогам закону оскаржувана постанова апеляційного суду повною мірою не відповідає. 
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
У справі, що переглядається, Верховний Суд першочергово надає оцінку доводам касаційної скарги щодо порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, які згідно з частиною першою статті 411 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення з направленням справи на новий розгляд, зокрема у разі, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою. 
 
У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. 
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення від 21 жовтня 2010 року у справі «Дія 97 проти України», заява № 19164/04, § 47). 
 
Принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (рішення ЄСПЛ від 08 квітня 2010 року у справі «Гурепка проти України», заява № 38789/04, § 23). 
 
Право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість брати участь у ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (рішення ЄСПЛ від 13 грудня 2011 року у справі «Трудов проти росії», заява № 43330/09, § § 25, 27). 
 
Згідно з пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду. 
 
Конституція України як закон прямої дії має найвищу юридичну силу, а офіційне тлумачення конституційних положень здійснюється Конституційним Судом України, який у низці своїх рішень висловив правову позицію щодо права на оскарження судових рішень та доступу до правосуддя, згідно з якою кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо особа вважає, що її права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке, згідно зі статтею 64 Конституції України, не може бути обмежене (пункти 1, 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп; абзац сьомий пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012). 
 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 
 
Згідно з частинами першою та п`ятою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку. 
 
У частині першій статті 8 ЦПК України закріплено, що ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. 
 
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. 
 
У справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи (частина перша статті 42 ЦПК України). 
 
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 42 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають право, зокрема, брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом. 
 
Відповідно до частин першої та другої статті 211 ЦПК України розгляд судом цивільної справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи. 
 
Порядок виклику та вручення судових повісток визначено у статтях 128, 130 ЦПК України. 
 
Згідно з частинами другою, четвертою, п`ятою, шостою статті 128 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. 
 
Днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку;         2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Якщо повістку надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, повістка вважається врученою у робочий день, наступний за днем її відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про її доставлення (частина восьма статті 128 ЦПК України). 
 
За наявності відповідної письмової заяви учасника справи, який не має електронного кабінету, та технічної можливості повідомлення про призначення справи до розгляду та про дату, час і місце проведення судового засідання чи проведення відповідної процесуальної дії може здійснюватися судом з використанням засобів мобільного зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, шляхом надсилання такому учаснику справи текстових повідомлень із зазначенням веб-адреси відповідної ухвали в Єдиному державному реєстрі судових рішень у порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) (частина тринадцята статті 128 ЦПК України). 
 
У статті 361 ЦПК України передбачено, що разом з ухвалою про відкриття апеляційного провадження суд апеляційної інстанції надсилає копії апеляційної скарги та доданих до неї матеріалів учасникам справи. 
 
Згідно з абзацом другим статті 366 ЦПК України про дату, час та місце розгляду справи повідомляються учасники справи, якщо справа відповідно до цього Кодексу розглядається з їх повідомленням. 
 
Відповідно до частин першої, третьої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу. 
 
Суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (стаття 372 ЦПК України). 
 
Відповідно до частин першої та п`ятої статті 14 ЦПК України в судах функціонує Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система. Суд направляє судові рішення, судові повістки, судові повістки - повідомлення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу до їхніх електронних кабінетів, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів). 
 
Згідно з частиною одинадцятою статті 272 ЦПК України, якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи чи її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами. У разі відсутності в учасника справи електронного кабінету суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення. 
 
Відповідно до пункту 17 глави 1 розділу ІІІ Положення про Єдину інформаційно-телекомунікаційну систему, затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя рішенням від 17 серпня 2021 року № 1845/0/15-21, з відповідними змінами (далі - Положення), особам, які зареєстрували електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, суд вручає будь-які документи у справах, у яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх надсилання до електронного кабінету таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення в паперовій формі за окремою заявою. 
 
Процесуальним законодавством, чинним на час подання апеляційної скарги у справі, що переглядається, та розгляду її по суті, передбачено два способи надсилання процесуального документа - шляхом направлення рекомендованим листом з повідомленням про вручення та в електронній формі - через електронний кабінет, шляхом направлення листа на офіційну електронну пошту засобами підсистем Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи у випадках, передбачених пунктом 37 глави 2 розділу ІІІ Положення. 
 
Аналогічні висновки Велика Палата Верховного Суду сформулювала у постанові            від 10 квітня 2024 року у справі № 454/1883/22 (провадження № 14-117цс23). 
 
Верховний Суд у постанові від 27 червня 2024 року у справі № 643/17028/20 (провадження № 61-17619св23) зазначив таке: «Процесуальним законодавством передбачено два способи надсилання судової повістки: шляхом направлення рекомендованим листом з повідомленням про вручення та в електронній формі - через «Електронний кабінет», у тому числі шляхом направлення листа на офіційну електронну пошту засобами підсистем ЄСІТС у випадках, передбачених пунктом 37 глави 2 розділу ІІІ Положення про ЄСІТС. Вимога про надіслання судової повістки через підсистеми ЄСІТС є обов`язковою для осіб, визначених у пункті 10 Положення про ЄСІТС, і тих осіб, які добровільно зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі. Подібний за змістом висновок щодо надсилання судової кореспонденції на електронну адресу зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2024 року у справі № 454/1883/22 (провадження № 14-117цс23). Аналіз викладених вище приписів ЦПК України, якими встановлено порядок направлення судової повістки особі, яка не має офіційної електронної адреси, свідчить про обов`язок суду направлення судової повістки рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Надсилання відповідних процесуальних документів на електронну адресу сторони у справі, вказану в документах, що подавались до суду, не заборонене, та може здійснюватися як додаткове, однак такі дії не можуть замінити належне надсилання учаснику судової повістки відповідно до статті 128 ЦПК України». 
 
Верховний Суд у постанові від 04 червня 2025 року у справі № 369/11029/17 (провадження № 61-12108св24) звернув увагу на те, що в розумінні процесуального закону надіслання судового рішення на електронну пошту за адресою, зазначеною заявником у його процесуальних заявах, поданих до суду (позовна заява, апеляційна та/або касаційна скарга, заяви / клопотання), в яких наявне прохання про надіслання копій процесуальних документів на електронну пошту, яка не є офіційною, не може вважатися належним врученням та підтверджувати день вручення. 
 
Верховний Суд у постанові від 23 травня 2024 року у справі № 463/1744/17 (провадження № 61-10090св22) зазначив, що направлення учаснику справи судових повісток на електронні адреси не є виконанням обов`язку апеляційного суду щодо належного повідомлення про дату та час розгляду справи, оскільки відомостей про те, що ці електронні адреси є офіційними, сторони не наводили. 
 
З матеріалів цієї справи відомо, що у травні 2024 року  ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 квітня              2024 року, в якій вказала, що офіційної електронної адреси (пошти) не має. Зазначила поштову адресу та адресу своєї особистої електронної пошти (том 5, а. с. 1-24). 
 
Київський апеляційний суд ухвалами від 11 червня 2024 року відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , закінчив проведення підготовчих дій та призначив справу до розгляду в судовому засіданні суду апеляційної інстанції на 06 серпня 2024 року о 13:00 год у приміщенні Київського апеляційного суду (том 5, а. с. 32-34). 
 
Зазначені вище ухвали, а також судова повістка-повідомлення від 13 червня 2024 року були надіслані  ОСОБА_1 лише на зазначену нею адресу особистої електронної пошти (том 5, а. с. 33, 38). 
 
Згідно з довідкою секретаря судового засідання від 06 серпня 2024 року справу було знято з розгляду у зв`язку з перебуванням судді-члена колегії Приходька К. П. у відпустці. Наступне судове засідання призначено на 03 вересня 2024 року о 13:30 год (том 5, а. с. 138). 
 
Судову повістку-повідомлення від 07 серпня 2024 року про призначення розгляду справи на 03 вересня 2024 року о 13:30 год також було надіслано  ОСОБА_1 тільки на зазначену нею адресу особистої електронної пошти (том 5, а. с. 141). 
 
03 вересня 2024 року Київський апеляційний суд розглянув апеляційну скаргу  ОСОБА_1 без її участі та ухвалив оскаржувану постанову, якою апеляційну скаргу залишив без задоволення, а рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 квітня 2024 року - без змін (том 5, а. с. 150-161). 
 
Звертаючись до суду з касаційною скаргою,  ОСОБА_1 зазначила про неповідомлення її про дату, час та місце судового розгляду справи в суді апеляційної інстанції, що позбавило її права на доступ до правосуддя. 
 
Колегія суддів погоджується із зазначеними доводами касаційної скарги з огляду на те, що матеріали справи не містять відомостей, що відповідача  ОСОБА_1 було належним чином повідомлено про час та місце судового розгляду судом апеляційної інстанції. 
 
Електронна пошта, зазначена заявником в апеляційній скарзі, не є офіційною електронною поштою, і ОСОБА_1 вказувала в апеляційній скарзі про це. Письмових заяв про можливість обміну інформацією з нею засобами телефонного або іншого зв`язку матеріали справи не містять. 
 
Оскільки матеріали справи на час її розгляду апеляційним судом не містили відомостей про реєстрацію ОСОБА_1 електронного кабінету у Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі, суд був зобов`язаний надсилати їй судові повістки у паперовій формі рекомендованим листом. 
 
У матеріалах справи немає доказів належного повідомлення  ОСОБА_1 про дату, час і місце судового засідання, призначеного на 03 вересня 2024 року, у якому апеляційний суд ухвалив оскаржувану постанову, зокрема доказів отримання відповідачем судових повісток засобами поштового зв`язку. 
 
Неналежне повідомлення ОСОБА_1 про дату, час та місце розгляду справи судом позбавило її права мати реальну можливість брати участь у розгляді справи в умовах, які передбачені процесуальним законодавством, зокрема в умовах відкритого та публічного судового розгляду. Вказане, у свою чергу, перешкодило відповідачу належним чином користуватися передбаченими статтею 43 ЦПК України процесуальними правами. 
 
Схожих за змістом висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 18 грудня          2024 року у справі № 754/18073/23 (провадження № 61-9427св24), від 04 червня у справі № 369/11029/17 (провадження № 61-12108св24), від 06 серпня 2025 року у справі № 447/2538/24 (провадження № 61-6616св25). 
 
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові     від 18 квітня 2022 року у справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21) зазначив, що обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання є реалізацією однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства - відкритості судового процесу. Невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства. 
 
Враховуючи наведене, ОСОБА_1 не може вважатися такою, що була належним чином повідомлена апеляційним судом про час і місце розгляду справи, призначеної на 03 вересня 2024 року. 
 
Таким чином, суд апеляційної інстанції порушив право відповідача  ОСОБА_1 знати про час і місце судових засідань (частина перша статті 8 ЦПК України), що є порушенням права на доступ до правосуддя та статті 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Віктор Назаренко проти України» від 03 жовтня 2017 року та у справі «Лазаренко та інші проти України» від 27 червня 2017 року). 
 
Допущені судом апеляційної інстанції порушення процесуального закону унеможливлюють перегляд справи Верховним Судом по суті спору. 
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
 
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою. 
 
Згідно з частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції. 
 
У зв`язку з наведеним з метою забезпечення завдання цивільного судочинства, а саме забезпечення справедливого розгляду справи, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постанова апеляційного суду - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
 
Щодо судових витрат 
 
Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням у ній нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 
 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року у справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028сво18) наведено висновок про те, що у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. У випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з направленням справи на розгляд до суду першої / апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат. 
 
Враховуючи, що у цій справі Верховний Суд не змінив рішення судів першої та апеляційної інстанцій та не ухвалив нове, а направив справу на новий апеляційний розгляд, то відсутні підстави для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції. 
 
Отже, у цьому конкретному випадку судові витрати, в тому числі понесені сторонами у зв`язку з розглядом справи в суді касаційної інстанції, мають бути перерозподілені за результатами нового розгляду справи судом апеляційної інстанції, тобто за загальними правилами розподілу судових витрат. 
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ: 
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково. 
 
Постанову Київського апеляційного суду від 03 вересня 2024 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Суддя-доповідач   	Є. В. Петров  	
Судді 	А. І. Грушицький  	
 	В. М. Ігнатенко   	
 	А. А. Калараш   	
 	І. В. Литвиненко