П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2025 р.	м. Одеса	Справа № 420/15060/25	

Перша інстанція: суддя Тарасишина О.М.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого   судді - Вербицької Н.В.,
                                           суддів – Джабурії О.В.,
- Кравченка К.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 липня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області   про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,
                                                  В С Т А Н О В И Л А :

14 травня 2025 року ОСОБА_1 звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просила:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 22.01.2025 №155250032918 щодо відмови у призначенні пенсії;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області призначити пенсію ОСОБА_1 з 15.01.2025, зарахувавши до страхового стажу періоди роботи з 01.03.1986 по 01.01.1988, з 01.04.1988 по 24.04.1990, з 25.04.1990 по 01.11.1992, з 02.11.1992 по 19.03.1995, з 20.09.1995 по 31.12.1998 та період навчання 01.09.1978 по 24.06.1983.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що пенсійний орган протиправно не зарахував до її страхового стажу спірні періоди роботи та навчання, що має наслідком безпідставну відмову пенсійного органу у призначенні пенсії у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу.
Відповідачі заперечували проти задоволення позову, зазначаючи, що у позивача недостатньо страхового стажу для призначення пенсії за віком.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11 липня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 22.01.2025 №155250032918 щодо відмови у призначенні пенсії.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 01.03.1986 по 01.01.1988, з 01.04.1988 по 24.04.1990, з 25.04.1990 по 01.11.1992, з 02.11.1992 по 19.03.1995, з 20.09.1995 по 31.12.1998 та період навчання 01.09.1978 по 24.06.1983.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 15.01.2025 року про призначення/перерахунок пенсії з урахуванням правової оцінки, наведеної судом в рішенні.
Не погодившись з прийнятим рішенням, ГУ ПФУ в Тернопільській області подало  апеляційну скаргу, в якій  посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Зокрема апелянт зазначає, що після досягнення вік 63 роки, позивач має право на призначення пенсії за наявності страхового стажу від 21 до 31 року, а після досягнення віку 65 років за наявності страхового стажу від 15 до 23 років. Страховий стаж позивача становить 10 років 01 місяць і 04 дні, що є недостатнім для призначення пенсії за віком.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційних скарг, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів зазначає наступне.
Судом першої інстанції встановлені та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , після досягнення 63 років, звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою про призначення пенсії за віком. 
Заяву позивача за принципом екстериторіальності розглянуто ГУ ПФУ в Тернопільській області.
Рішенням ГУ ПФУ в Тернопільській області №155250032918 від 22.01.2025 року відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку із недостатнім страховим стажем.
Підставою для відмови в призначенні пенсії позивачу є те, що страховий стаж позивача склав 10 років 01 місяць 04 дні та відмовлено у перерахунку пенсії з посиланням на те, що за доданими документами до страхового стажу не зараховано: 
- період навчання з 01.09.1978 по 24.06.1983 в Московському автомобільно-дорожньому інституті, згідно диплому НОМЕР_1 , оскільки інформація про неодержання заявницею пенсії в Російській Федерації відсутня; 
- періоди роботи згідно трудової книжки НОМЕР_2 (дата заповнення 24.03.1986), оскільки перша сторінка трудової книжки не завірена відбитком печатки, відсутня дата народження заявниці та підпис особи, яка відповідальна за видачу трудової книжки. Окрім того, стосовно періоду роботи з 25.04.1990 по 01.11.1992 в даті прийняття та в даті звільнення міститься виправлення та стосовно періоду роботи з 20.03.1995 по 22.12.2010 у наказі про прийняття міститься виправлення. 
Вважаючи протиправним рішення про відмову у призначенні пенсії, ОСОБА_1  звернулась до суду з цим позовом.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, як особа на яку не покладено обов`язку щодо організації ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок, не може нести відповідальність за неправильність, неточність або неповноту внесених до його трудової книжки відомостей, а тому невірне заповнення трудової книжки не може бути підставою для прийняття органом Пенсійного фонду України рішення про відмову у призначенні пенсії та не зарахування страхового стражу, результатом чого стало обмеження належного соціального захисту громадянина.
Судова колегія частково погоджується з висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.
Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Як визначено Європейською соціальною хартією (переглянутою), 1996 року, згода на обов`язковість якої надано Верховною Радою України та яка набрала чинності з 01 лютого 2007 року, кожна особа похилого віку має право на соціальний захист. За цим Україна має міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами «досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися» права та принципи, що закріплені у Хартії.
Згідно із частиною першою статті 9 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
За приписами ст.26 Закону № 1058, починаючи з 1 січня 2025 по 31 грудня 2025 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу не менше 32 років.
Відповідно до статті 26 Закону 1058-IV у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року – від 21 року, з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року – від 22 років.
Позивач досягла 63 річного віку у 2024 році, із заявою про призначення пенсії звернулась до пенсійного органу у 2025 року, тобто для призначення пенсії за віком після досягнення 63 річного віку позивачу необхідно мати страхового стажу 21 рік.
Частиною першою статті 24 Закону №1058-ІV визначено, що страховий стаж це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Згідно з приписами частини четвертої статті 24 Закону №1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
За приписами статті 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (далі Закон №1788-ХІІ) передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
На виконання вимог статті 62 Закону № 1788-ХІІ Кабінет Міністрів України постановою від 12.08.1993 № 637 затвердив Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок № 637).
Пунктом 3 Порядку №637 визначено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Відповідно до пункту 1 зазначеного Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, за відсутності її або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Таким чином, трудова книжка має містити дані щодо факту перебування особи в трудових відносинах для підтвердження наявності трудового стажу та є основним документом, що підтверджує стаж роботи.
За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. Пунктом 3 Порядку № 637 визначено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
За обставинами справи, пенсійним органом визначено, що ОСОБА_1 має 10 років 01 місяць 04 дні страхового стажу.
До страхового стажу позивача не зараховано період навчання з 01.09.1978 по 24.06.1983 та періоди роботи згідно трудової книжки НОМЕР_2 .
Щодо незарахування періоду навчання до страхового стажу позивача пенсійним органом, колегія суддів зазначає наступне.
З оскаржуваного рішення пенсійного органу вбачається, що ГУ ПФУ у Тернопільській області не зарахувало до страхового стажу період навчання позивача з 01.09.1978 по 24.06.1983 в Московському автомобільно-дорожньому інституті згідно диплому НОМЕР_1 , оскільки інформація про неодержання заявницею пенсії в РФ відсутня. 
Питання щодо подання та оформлення документів для призначення пенсій урегульовано Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, затвердженим постановою правління Пенсійного Фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1.
Відповідно до пункту 1.1 Порядку № 22-1 заява про призначення, перерахунок, поновлення пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший (заява про призначення/перерахунок пенсії - додаток 1); заява про припинення перерахування пенсії на поточний рахунок пенсіонера в банку та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, продовження виплати пенсії за довіреністю, виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, виплату пенсії за шість місяців наперед у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, переведення виплати пенсії за новим місцем проживання (заява про виплату пенсії - додаток 2); заява про працевлаштування (звільнення), початок (припинення) діяльності, пов`язаної з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (додаток 3); заява про виплату недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера (додаток 4) подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України (далі - орган, що призначає пенсію).
Відповідно до пункту 1.8 Порядку № 22-1 днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви.
Згідно пункту 4.2 Порядку № 22-1 при прийманні документів працівник структурного підрозділу, який здійснює прийом та обслуговування осіб: ідентифікує заявника (його представника); надає інформацію щодо умов та порядку призначення (перерахунку) пенсії; реєструє заяву, перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів, відповідність викладених у них відомостей про особу даним паспорта; уточнює інформацію про факт роботи (навчання, служби, підприємницької діяльності) і про інші періоди діяльності до 01 січня 2004 року, що можуть бути зараховані до страхового стажу. У разі необхідності роз`яснює порядок підтвердження страхового стажу, повідомляє про право особи на здійснення доплати до мінімального страхового внеску відповідно до частини третьої статті 24 Закону, та/або на добровільну участь у системі загальнообов`язкового пенсійного страхування; повідомляє про необхідність дооформлення документів або надання додаткових документів у тримісячний строк з дня подання заяви про призначення пенсії, у разі неналежного оформлення поданих документів або відсутності необхідних документів; надсилає запити про отримання необхідних відомостей з відповідних державних електронних інформаційних реєстрів, систем або баз даних згідно з пунктом 2.28 розділу II цього Порядку.
У зв`язку із наведеним, пенсійні органи у разі виникнення в них сумнівів щодо записів у трудовій книжці позивача та недостатності у ній відомостей про роботу, наділений правом перевірити та витребувати їх, однак цим правом не скористались.
У даній справі відповідач таким правом не скористався, заходи щодо отримання інформації про не отримання позивачем пенсії в Російській Федерації ГУ ПФ в Тернопільській області не вживалися, а тому вказаний обов`язок не може перекладатися на позивача.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відсутності законних підстав у пенсійного органу для незарахування до страхового стажу позивача періоду її навчання у Московському автомобільно-дорожньому інституті з 01.09.1978 по 24.06.1983.
Щодо незарахування до страхового стажу періодів роботи позивача згідно трудової  книжки НОМЕР_2 (дата заповнення 24.03.1986), судова колегія зазначає наступне.
Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СССР від 20.06.1974 №162 (в редакції постанови Держкомпраці СССР від 02.08.1985 №252 зі змінами, внесеними постановою Державним комітетом СССР з праці та соціальних питань від 19.10.1990 №412), а з 29.07.1993 діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджена спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 за №58.
Відповідно до п.1.2 Інструкції №162 прийом на роботу без трудової книжки не допускається.
Трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника (пункт 1.1 Інструкції №58).
Відомості про працівника записуються на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки. Прізвище, ім`я та по батькові (повністю, без скорочення або заміни імені та по батькові ініціалами) і дата народження вказуються на підставі паспорту або свідоцтва про народження (пункт 2.11 Інструкції).
Після зазначення дати заповнення трудової книжки працівник своїм підписом завіряє правильність внесених відомостей. Першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після цього ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка (пункт 2.12 Інструкції).
Пунктами 2.2, 2.3, 2.4 Інструкції передбачено, що заповнення трудової книжки вперше проводиться власником або уповноваженим ним органом не пізніше тижневого строку з дня прийняття працівника на роботу або прийняття студента вищого, учня професійно-технічного навчального закладу, що здобули професію (кваліфікацію) за освітньо-кваліфікаційним рівнем "кваліфікований робітник", "молодший спеціаліст", "бакалавр", "спеціаліст" та продовжують навчатися на наступному освітньо-кваліфікаційному рівні, на стажування.
До трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України.
Записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.
Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Наприклад, якщо робітник або службовець прийнятий на роботу 5 січня 1993 р., у графі 2 трудової книжки записується "05.01.1993".
Також, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року №301 "Про трудові книжки працівників" відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.
З викладеного вбачається вірність висновку суду першої інстанції, що позивач не може нести відповідальність за правильність заповнення трудової книжки, оскільки записи у трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто позивачем, більше того, незначні недоліки її заповнення не є підставою вважати відсутнім страховий стаж позивача за спірний період.
Крім того, сталою є правова позиція Верховного Суду, викладена, зокрема, у постанові від 21.02.2018 у справі № 687/975/17, відповідно до якої на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці чи інших офіційних документах. Неточні записи у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку займав позивач у той чи інший період його роботи на підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не можуть бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу, що дає право на призначення пільгової пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві. У свою чергу, недоліки ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не можуть бути підставою для позбавлення особи її права на соціальний захист.
Окрім того, Верховний Суд у постанові від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а та у постанові від 04.07.2023 року у справі № 580/4012/19 висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.
Дослідивши трудову книжку ОСОБА_1 НОМЕР_2 (дата заповнення 24.03.1986), судова колегія зазначає, що її титульна сторінка дійсно не містить дати народження позивача.
Натомість, колегія суддів враховує, що зазначене не може ставитись у вину позивача, оскільки заповнення трудової книжки - це обов`язок роботодавця.
Крім того,  на внутрішньому боці обкладинки трудової книжки міститься запис про виправлення прізвища позивача з ОСОБА_2 на ОСОБА_3 , якій завірений печаткою роботодавця. Запис зроблений на підставі свідоцтва про шлюб НОМЕР_3 від 14.02.1989 року, що відповідає свідоцтву про шлюб, наданий позивачем. 
Викладене дає змогу ідентифікувати, що трудова НОМЕР_2 належить саме позивачу.
Щодо не зарахування періоду роботи з 20.03.1995 по 22.12.2010 з огляду на наявність у наказі про прийняття виправлення, судова колегія наголошує, що не акуратно написаний номер наказу про прийняття на роботу позивача її роботодавцем жодним чином не може позбавити позивача права на зарахування 15 років її роботи до страхового стажу. Крім того, інші записи про переведення і звільнення у цей період не містять жодних виправлень.
Додатково варто врахувати, що зазначений період роботи позивача частково зарахований до її страхового стажу, оскільки відомостями форми ОК-5 підтверджена сплата ТОВ "АЛІЯ" страхових внесків за позивача.
Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо необхідності зарахування спірного стажу роботи до страхового стажу позивача.
Натомість, щодо висновків суду першої інстанції в частині зарахування до страхового стажу позивача періоду роботи з 25.04.1990 по 01.11.1992, судова колегія дійшла висновку, що таки є помилковими.
Як вбачається з трудової книжки позивача, запис № 5 про прийом позивача на роботу в СП «Интерстройсервис» з 25.04.1990 року містить виправлення в році, а наказ про прийняття виданий пізніше – 28.04.1990 року.
Крім того, запис № 6 про звільнення позивача з СП Интерстройсервис датою 12.10.1992 року перекреслений і зверху зазначено 01.11. Дане виправлення є вагомим, однак таке виправлення не внесено у відповідно до приписів п.2.10 чинної на час виправлення Інструкції № 162, відповідно до яких, у разі необхідності,  наприклад,  зміни запису відомостей про роботу після  зазначення  відповідного  порядкового  номеру,  дати внесення запису   в   графі  3  пишеться:  "Запис  за  N  таким-то недійсний". Прийнятий за такою-то професією (посадою) і у графі  4 повторюються дата  і  номер  наказу  (розпорядження)  власника або уповноваженого ним органу,  запис з якого неправильно внесений  до трудової книжки. Датою наказу підприємства про звільнення позивача в цьому записі зазначено – 15.11.1992 року, що також не відповідає ані зазначеній ані виправленій даті в графі 2.
Тобто, для підтвердження стажу роботи позивача у зазначений період дійсно потрібна уточнююча довідка, як про то зазначає пенсійний орган, оскільки розбіжності містяться як в записах дати прийняття так і в даті звільнення, отже є вагомими.
В даному випадку варто врахувати правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 28 січня 2025 року у справі №300/8132/23 відповідно до якої, запис у трудовій книжці не є безумовним доказом роботи особи у разі наявності обґрунтованих сумнівів щодо достовірності даних. 
У разі, коли в трудовій книжці містяться неправильні і неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи. Виписки з особових рахунків, платіжні відомості та інші документи про нараховану заробітну плату, які є доказами щомісячної сплати страхових внесків підприємством, також можуть слугувати відомостями, що підтверджують або спростовують позицію про недостовірність зробленого у трудовій книжці запису.
Суд першої інстанції на викладене уваги не звернув, у зв`язку із чим дійшов передчасного висновку щодо необхідності зарахування до страхового стажу позивача період роботи з 25.04.1990 по 01.11.1992 року.
Оскільки ОСОБА_1 не оскаржує рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог, колегія суддів не надає оцінку рішенню Одеського окружного адміністративного суду від 11 липня 2025 року в цій частині.
Відповідно до п.п.3,4 ч.1 ст.317 КАС України апеляційна скарга пенсійного фонду  підлягає  частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з  25.04.1990 по 01.11.1992, з прийняттям постанови  про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишається без змін. 
Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, що підтверджується ухвалою суду про відкриття провадження від 16 травня 2025 року, постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду лише з підстав, передбачених пп. "а"- "г" п.2 ч.5 ст.328 КАС України.
Керуючись ст.ст.308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, судова колегія

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області – задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 липня 2025 року – скасувати в частині зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з  25.04.1990 року по 01.11.1992 року, з прийняттям постанови  про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в цій частині.
В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 липня  2025 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених ст.328 КАС України.

Головуючий:                                                                                 Н.В.Вербицька

Суддя:                                                                                 О.В.Джабурія
          
          Суддя:                                                                                          К.В.Кравченко