Ухвала
Іменем України 
    
22 жовтня 2025 року
м. Київ
 
справа № 641/744/24
провадження № 61-12467ск25  
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крат В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощоков Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 вересня 2024 року у складі судді: Чайки І. В., та постанову Харківського апеляційного суду від 10 квітня 2025 року (повний текст судового рішення складений 17 квітня 2025 року) в складі колегії суддів: Яцини В. Б., Мальованого Ю. М., Пилипчук Н. П., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - служба у справах дітей Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі батька у вихованні дитини,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У лютому 2023 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до  ОСОБА_1 , третя особа - служба у справах дітей Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі батька у вихованні дитини.
 
Позов мотивований тим, що 20 серпня 2020 року між сторонами Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м. Харків) зареєстровано шлюб, актовий запис № 2312, який розірвано рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 22 грудня 2021 року. 
 
Сторони мають малолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає з відповідачкою. 
 
На підставі рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24 листопада 2021 року у справі № 639/4766/21 позивач добровільно сплачує на користь відповідача аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 . Зобов`язання по сплаті аліментів виконується позивачем належним чином та в повному обсязі. 
 
Позивач зазначав, що відповідачка позбавила його можливості спілкуватися з донькою і перешкоджає йому в реалізації батьківських прав та обов`язків, позбавила його можливості бачитись з дитиною, перешкоджає у спілкуванні та побаченнях з дитиною. Відповідач, всупереч волі позивача, вимагає від нього відмовитись від батьківських прав на дитину та припинити спроби спілкування з нею, не надає позивачу жодної інформації щодо стану здоров`я дитини, її розвитку тощо. Самостійно позивач з відповідачка не дійшли згоди щодо визначення способу участі батька у вихованні доньки, тому для вирішення спірного питання він змушений звернутись з даним позовом до суду.
 
ОСОБА_2 просив:
зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди ОСОБА_2 у спілкуванні з донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
визначити наступні способи участі батька - ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з донькою ОСОБА_3 :
            кожного тижня з 17:00 п?ятниці до 17:00 неділі - за місцем проживання дитини та в присутності матері;
щорічно святкування дня народження дитини - за місцем святкування дня народження дитини та в присутності матері;
відвідування батьком дитячих дошкільних навчальних або спортивних закладів, гуртків, в яких буде навчатись (займатись) дитина, відвідування дитячих свят, в період їх проведення;
відвідування батьком дитини у період її хвороби у місці її фактичного перебування з урахуванням стану здоров`я та рекомендацій лікаря або закладу охорони здоров`я, що здійснює її лікування - протягом всього періоду лікування;
необмежене спілкування батька із дитиною засобами телефонного, електронного та іншого, в тому числі відеозв?язку, з урахуванням режиму сну та відпочинку дитини;
святкування свят (1 січня, 7 січня, 1 травня, 9 травня, Трійця, Великдень, День Конституції, День Незалежності України, День Захисника України, 25 грудня, 31 грудня) з 11:00 8:00 - за місцем проживання дитини або святкування та в присутності матері;
вільне спілкування з донькою під час випадкових зустрічей на вулиці (5-10 хв.);
по досягненню дитиною 6 років, тобто з ІНФОРМАЦІЯ_3:
кожного тижня з 17:00 п`ятниці до 17:00 неділі - за місцем проживання батька;
кожний непарний рік святкування дня народження дитини - за місцем святкування дня народження дитини або за місцем проживання батька;
відвідування батьком дитячих дошкільних, шкільних навчальних або спортивних закладів, гуртків, в яких буде навчатись (займатись) дитина, відвідування дитячих свят, в період їх проведення;
відвідування батьком дитини у період її хвороби у місці її фактичного перебування з урахуванням стану здоров`я та рекомендацій лікаря або закладу охорони здоров`я, що її лікування - протягом всього періоду лікування;
-необмежене спілкування батька із дитиною засобами телефонного, електронного та іншого, в тому числі відеозв?язку, з урахуванням режиму сну та відпочинку дитини;
святкування свят (1 січня, 7 січня, 1 травня, 9 травня, Трійця, Великдень, День Конституції, День Незалежності України, День Захисника України, 25 грудня, 31 грудня) з 11:00 до 21:00 - за місцем святкування або за місцем проживання батька (на розсуд батька);
спільний відпочинок в один із літніх місяців протягом 30 днів поспіль - за місцем проживання батька з можливістю виїзду батька з дитиною для відпочинку і оздоровлення на території України;
кожні шкільні канікули в осінній, зимовий та весняний період - не менше половини від кількості календарних днів канікул за місцем проживання батька з можливістю виїзду батька з дитиною для відпочинку і оздоровлення на території України (на розсуд батька);
вільне спілкування з дитиною під час випадкових зустрічей на вулиці (5-10 хв.);
зобов`язати ОСОБА_1 сприяти ОСОБА_2 у необмеженому, з урахуванням режиму навчання, сну та відпочинку, спілкуванні з донькою ОСОБА_3 засобами телефонного, електронного та відеозв?язку;
зобов`язати ОСОБА_1 попередньо повідомляти ОСОБА_2 про наявність об`єктивних причин, які перешкоджають дотриманню встановленого судом способу участі батька у виховані та спілкуванні з дитиною;
зобов`язати ОСОБА_1 на вимогу ОСОБА_2 надавати йому інформацію про місцезнаходження ОСОБА_3 , умови її життя, навчання та виховання тощо;
стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму сплаченого судового збору.
 
Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 вересня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково:
зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди ОСОБА_2 у спілкуванні з донькою - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
визначено наступні способи участі батька - ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з донькою ОСОБА_3 з дня набрання рішенням суду законної сили та до ІНФОРМАЦІЯ_3 в присутності матері - ОСОБА_1 , а саме:
кожну суботу та неділю з 10 години до 18 години за місцем мешкання дитини;
у святкові дні та в день народження дитини за місцем її мешкання або за місцем святкування;
відвідування дитячих дошкільних навчальних або спортивних закладів, гуртків під час їх відвідування або перебування дитини ОСОБА_3 ; 
відвідування батьком дитини в період її хвороби у місці її фактичного перебування з урахуванням стану здоров`я та рекомендацій лікаря або закладу охорони здоров`я, що здійснює її лікування;
визначено наступні способи участі батька - ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з донькою ОСОБА_3 з ІНФОРМАЦІЯ_3 до повноліття дитини без присутності матері - ОСОБА_1 , а саме:
кожну суботу та неділю з 10 години до 18 години за місцем мешкання батька;
у кожен непарний рік святкування святкових днів та дня народження дитини за місцем мешкання батька;
відвідування шкільних навчальних або спортивних закладів, гуртків під час їх відвідування або перебування дитини ОСОБА_3 ;
відвідування батьком дитини в період її хвороби у місці її фактичного перебування з урахуванням стану здоров`я та рекомендацій лікаря або закладу охорони здоров`я, що здійснює її лікування;
спільний відпочинок в один з літніх місяців під час літніх канікул дитини та 30 днів за місцем проживання батька з можливістю виїзду батька з дитиною для відпочинку та оздоровлення на території України;
кожні шкільні канікули в осінній, зимовий та весняний період не менше половини від календарної кількості днів канікул за місцем проживання батька з можливістю виїзду батька з дитиною для відпочинку та оздоровлення на території України;
зобов`язано ОСОБА_1 не обмежувати час спілкування батька - ОСОБА_2 з дитиною - ОСОБА_3 засобами телефонного-, електронного-, відеозв`язку з урахуванням режиму сну, відпочинку та часу відвідування навчальних закладів;
зобов`язано ОСОБА_1 на вимогу ОСОБА_2 надавати йому інформацію про місцезнаходження ОСОБА_3 ;
в іншій частині в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено;
вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що: 
за усталеною практикою Європейського суду з прав людини при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним;
при ухваленні рішення, суд першої інстанції виходив з того, що між батьками малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не досягнуто домовленості щодо участі позивача у вихованні дитини та особистого спілкування з нею. Суд, встановлюючи спосіб та час участі батька у спілкуванні з донькою, враховав вік дитини, якій наразі ще не виповнилося чотири роки, та ту обставину, що протягом останніх трьох років дитина майже не спілкувалася з батьком, та для відновлення між ними стосунків необхідний час. У той же час, безпосередня участь позивача у вихованні доньки, регулярне спілкування між ними не лише забезпечить реалізацію батьківських прав та виконання батьківських обов`язків позивача, а насамперед буде повністю відповідати інтересам дитини, сприяти її повноцінному вихованню та гармонійному розвитку як особистості. При цьому, відповідачка як мати, з якою дитина проживає постійно, не повинна перешкоджати спілкуванню позивача з донькою, а сприяти налагодженню їх особистого спілкування, підтримувати у дитини нормальний психологічний стан і не допускати формування у дитини негативного ставлення до батька;
суд вказав, що дитина є найбільш вразливою стороною під час будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, в яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини. На теперішній час зв`язок батька з донькою практично відсутній, з моменту останнього повноцінного спілкування пройшов вже достатньо великий проміжок часу, цей факт підтверджується обставинами справи, документами, що були надані суду, а також поясненнями учасників справи;
ураховуючи обставини справи, суд першої інстанції зробив висновок про те, що з метою забезпечення справедливої рівноваги між правами та інтересами сторін і дитини, підтримання її нормального психологічного стану, необхідне визначити до досягнення дитиною шести років такий спосіб участі у її вихованні позивачем, що буде найменш психологічно травматичним для дитини та саме в присутності матері. Водночас суд врахував, що право батька на вільне спілкування з дитиною захищене законом. У матеріалах справи відсутні відомості про особу батька, які беззаперечно свідчили б про підстави для обмеження права батька у спілкуванні з донькою через шкоду такого спілкування інтересам дитини, тому після досягнення дитиною шести років, суд вважав за можливе надати позивачу можливість участі у спілкуванні з дитиною без присутності матері.
 
Постановою Харківського апеляційного суду від 10 квітня 2025 року:
апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Гофельд Г. С., залишено без задоволення;
рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 вересня 2024 року залишено без змін;
вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:
суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростували;
апеляційний суд вказав, що законодавством України закріплено обов`язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини. У іншого з батьків виникає зустрічний обов`язок не чинити цьому перешкоди;
статтею 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини;
рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути забезпечені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини;
колегія суддів виходила з того, що батько, який проживає окремо від дитини, має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини. Іншій підхід по суті є зловживанням правом. Доводи скарги щодо неправомірних дій зі сторони позивача належними і допустимими доказами не підтвердженні;
відповідно до статті 159 СК України, якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та її вихованні, зокрема він ухиляється від виконання рішення органу опіки і піклування, другий з батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод;
суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування з урахуванням віку, стану здоров`я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи;
апеляційний суд виснував, що суд першої інстанції, діючи в межах наданих йому процесуальним законом повноважень, оцінив висновок органу опіки та піклування за своїм внутрішнім переконанням та частково погодився з ним. Наведені з цього приводу висновки суду належним чином обґрунтовані, узгоджуються з матеріалами справи, та доводами скарги, які не знайшли підтвердження у матеріалах справи, не спростовані;
доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції порушив принцип рівності права матері колегія суддів відхилила у зв`язку з їх недоведеністю. Встановлений рішенням суду графік побачень відповідати насамперед інтересам малолітньої дитини, з урахуванням її усталеного розпорядку дня та способу життя та забезпечує рівні можливості як для матері так і для батька, з урахуванням реалій воєнного стану, подальшого розвитку дитини та забезпечує рівні можливості для виконання кожної сторони спору своїх батьківських обов`язків та реалізації прав щодо виховання та утримання дитини;
у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» ЄСПЛ зазначив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ від 07 серпня 1996 року у справі «Йогансен проти Норвегії»);
у рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України» (заява № 2091/13) йдеться про визначення інтересів дитини, їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення;
у справах зі спорів щодо участі батьків у вихованні та спілкуванні з дитиною узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність спору з цього приводу є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім (фактичним) подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року у справі № 363/3045/18, від 19 січня 2022 року у справі № 189/68/20,
від 08 лютого 2023 року у справі № 334/1202/20, від 15 серпня 2023 року у справі № 759/4170/20;
апеляційний суд вказав, що встановивши за відсутності доказів про неправомірну поведінку зі сторони позивача, суд першої інстанції в найкращих інтересах дитини правильно визначив спосіб участі батька у вихованні та безперешкодному спілкуванні із донькою за встановленим графіком, та в результаті мінімізував негативний вплив особистих неприязних відносин між сторонами на відносини кожного з батьків з дитиною - в її інтересах, що має пріоритет над інтересами батьків, та відповідає вищевказаним нормам матеріального права. Отже частково задовольняючи позовні вимоги та визначаючи відповідний спосіб участі у вихованні та спілкуванні позивача з малолітньою донькою, суд першої інстанції, урахувавши конкретні обставини цієї справи, висновок органу опіки та піклування, наявність конфліктних відносин між сторонами, вважав, що такий графік відповідатиме інтересам дитини, надасть можливість позивачу достатньою мірою спілкуватися із донькою, приділяти їй увагу, брати участь у її розвитку та вихованні. Такий висновок суду першої інстанції відповідає як розумному балансу участі батька у вихованні дитини, так й найкращим інтересам дитини, та не суперечить сталій судовій практиці Верховного Суду;
апеляційний суд вказав, що право батька на спілкування із дитиною є його незаперечним правом, а спілкування дитини з батьком відповідає її інтересам. Батько, який проживає окремо від своєї дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батькові спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини. Встановлення стосунків та емоційного контакту малолітньої дитини з її батьком повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити дитину від зустрічей із батьком;
таким чином, колегія суддів при залишенні рішення суду першої інстанції без змін, погодилась з висновком суду першої інстанції про визначений спосіб участі батька у вихованні та безперешкодному спілкуванні із дочкою за встановленим графіком та вважав, що суд врахував інтереси дитини, які мають пріоритет над інтересами батьків, а також закріплений у положеннях міжнародних норм та норм законодавства України принцип рівності батьків у реалізації права на вільне спілкування з дитиною та участь у її вихованні, поведінку батька та його активне бажання брати участь у вихованні та спілкуванні зі своїм сином;
ураховуючи, що апеляційну скаргу залишено без задоволення, а рішення залишено без змін, з урахуванням обсягу та складності наданих представником ОСОБА_4 послуг з правничої допомоги протягом апеляційного перегляду справи, принципів співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, судова колегія вважала, що з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню судові витрати за надання правничої допомоги під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 5 000,00 грн.
 
04 жовтня 2025 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 вересня 2024 року та постанову Харківського апеляційного суду від 10 квітня 2025 року, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в частині визначення способу участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною та ухвалити у цій частині нове рішення, яким визначити спосіб участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною у викладеному висновку органу опіки та піклування.
 
У клопотанні, яке додано до касаційної скарги, ОСОБА_1 просить поновити строк на касаційне оскарження, мотивуючи тим, що перша касаційна скарга була подана в строк, передбачений чинним законодавством, 18 травня 2025 року. Однак ухвалою Верховного Суду від 14 серпня 2025 року касаційну скаргу повернуто  у зв`язку з не виконанням вимог ухвали щодо подання заяви поновлення строку на касаційне оскарження. Ухвала Верховного Суду від 14 серпня 2025 року отримана 28 вересня 20025 року. До клопотання долучено копії опису вкладення та квитанцій про відправлення касаційної скарги 18 травня 2025 року, ухвали Верховного Суду від 14 серпня 2025 року, супровідного листа Верховного Суду від 22 вересня 2025 року, конверту, адресованого Верховним Судом Цебинозі В. із номером штрихового ідентифікатора № 0610281085606 та роздруківку з сайту АТ «Укрпошта» про вручення указаного поштового відправлення 28 вересня 2025 року.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 3 квітня 2008 року). 
 
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу (частина друга та третя статті 390 ЦПК України).
 
Аналіз касаційної скарги та доданих до неї матеріалів свідчить, що строк на касаційне оскарження пропущений з поважних причин. Тому суд, на підставі статті 390 ЦПК України, поновлює його.
 
Підставою касаційного оскарження судових рішень  ОСОБА_1 у касаційній скарзі зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 27 червня 2019 року у справі № 643/16210/17; від 12 листопада 2020 року у справі № 379/1055/18.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що: 
при вирішенні питання щодо участі батька у вихованні дитини суд бере до уваги ставлення батька до виконання своїх обов`язків, особисту прихильність дітей, вік дітей та стан їх здоров`я і у відповідності до статті 159 СК України визначає спосіб участі позивача у вихованні дітей та спілкуванні із ними;
визначаючи спосіб участі батька у вихованні дитини, спілкуванні з нею, суд має врахувати принцип рівності прав батьків у вихованні дитини;
суд першої та другої інстанції при винесенні рішень не правильно застосував норми матеріального права надавши позивачу всі вихідні дні для спілкування з дитиною та більш половини літних канікул, чим порушив принцип рівності прав на виховання дітей, оскільки мати дітей не матиме жодного вихідного дня для того, щоб скористатися своїм правом на участь у вихованні дитини, її розвитку використовуючи для цього свої вихідні дні;
та обставина, що загальний час, який дитина проводять із матір`ю є в цілому більшим, ніж ті години, які визначили суди першої та другої інстанції для спілкування дитини з батьком не може сама по собі бути підставою для позбавлення матері можливості проводити декілька вихідних днів разом із дитиною. Дане явище обґрунтовано тим, що не існує такої можливості, щоб не порушуючи звичний розпорядок дня дітей, не враховуючи їх інтереси, право на відпочинок, ігри, інші заняття, абсолютно порівну поділити між батьками час, який вони можуть проводити з дітьми. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 27 червня 2019 року у справі № 643/16210/17 (провадження № 61-8399св19) та від 12 листопада 2020 року у справі № 379/1055/18.
 
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.
 
Суди встановили, що згідно із свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим 20 серпня 2020 року Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м. Харків), ОСОБА_2 та ОСОБА_1 20 серпня 2020 року зареєстрували шлюб.
 
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 10 листопада 2020 року Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м. Харків), батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
 
Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 22 грудня 2021 року по справі № 641/8174/21 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/102088291) шлюб між сторонами розірвано.
 
Після розірвання шлюбу дитина проживає з матір`ю, тобто з відповідачем по справі.
 
Суди встановили, що висновком органу опіки та піклування Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області від 30 квітня 2024 року рекомендовано визначити наступний спосіб участі батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у вихованні дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 :
щосуботи та щонеділі з 10.00 години до 18.00 години на території фактичного проживання дитини за адресою: Харківська область, м. Харків, в присутності матері ОСОБА_1 та попередньою домовленістю з нею;
в будні дні тижня за попередньою домовленістю з матір`ю дитини ОСОБА_1 ;
в святкові дні та в день народження дитини, за місцем проживання (святкування) дитини та в присутності матері;
під час шкільних канікул дитини 50 % часу (а також в один із літніх по досягненню дитиною шестирічного віку з можливістю виїзду дитини разом з батьком з метою оздоровлення в межах України за попередньою домовленістю з матір?ю дитини;
необмежене спілкування батька з дитиною засобами телефонного та відео зв?язку;
після спілкування батька ОСОБА_2 з малолітньою дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батько повинен повернути дитину матері ОСОБА_1 за її місцем проживання;
рекомендувати громадянці ОСОБА_1 не перешкоджати громадянину ОСОБА_2 у спілкуванні з малолітньою дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , поважати його батьківські права. У визначені години та дні спілкування при виникненні обставин, коли зустріч батька з дитиною с неможливою (хвороба дитини, перебування матері не за адресою проживання тощо) матері дитини необхідно завчасно повідомляти про це батька дитини.
 
Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (частина восьма статті 7 СК України).
 
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).
 
Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін (частина четверта статті 15 СК України).
 
Учасники сімейних правовідносин можуть мати особисті та майнові суб`єктивні сімейні обов`язки. Свої обов`язки учасники сімейних відносин здійснюють різними способами: здійснення активних дій; утримання від здійснення активних дій. Якщо невиконання особистих обов`язків учасників сімейних відносин у випадках, передбачених в законі, може припинятися або не зумовлювати відповідних наслідків, то невиконання сімейного обов`язку майнового характеру не допускається. Оскільки на відміну від особистих, майнові обов`язки можуть виконуватися незалежно від самого носія такого обов`язку за допомогою інших суб`єктів. Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування відповідних правових наслідків, що можуть визначатися в: нормах СК України; домовленості (договорі) сторін. Наслідки невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку можуть мати: особистий характер, коли негативний вплив відбувається на особисту сферу зобов`язаної особи; майновий характер, якщо такий вплив здійснюється на майнову сферу зобов`язаної особи (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2022 року в справі № 711/679/21 (провадження № 61-18434св21)).
 
Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін (абзац 1 частини другої статті 18 СК України).
 
В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року).
 
Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року).
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).
 
Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»).
 
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
 
Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини (частини перша, друга та третя статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).
 
Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін (частина перша статті 18 СК України).
 
Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування (частина друга статті 159 СК України).
 
Конструкція статті 159 СК України свідчить про те, що законодавець розмежовує вимоги про встановлення способу участі у вихованні дитини та про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні (див. пункт 50 постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі № 742/1716/23 (провадження № 61-17035сво23)).
 
Способом захисту прав може бути пред`явлення позову про зміну способу участі у вихованні дитини, який визначений рішенням суду. Тобто, зокрема, в разі зміни обставин, наприклад, пов`язаних із віком дитини, як мати дитини, так і батько не позбавлені можливості звернутися з позовом про зміну способу участі у вихованні дитини, який визначений рішенням суду (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 вересня 2024 року в справі № 932/665/20 (провадження № 61-7201св24)).
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2019 року у справі № 753/15487/18 (провадження № 61-18994св19) вказано, що:
«відповідно до статті 159 СК України, якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та її вихованні, зокрема він ухиляється від виконання рішення органу опіки і піклування, другий з батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування з урахуванням віку, стану здоров`я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення.
В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини. Суд першої інстанції, встановивши, що між сторонами склались стосунки, які позбавляють позивача можливості регулярно спілкуватися з дітьми, відповідач чинить перешкоди у спілкуванні батька з дітьми, які проживають з матір`ю, дійшов правильного висновку про доцільність спілкування батька з дітьми без присутності матері».
 
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 січня 2019 року в справі № 619/3051/17 (провадження № 61-42734св18) зазначено, що:
«статтею 15 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини.
Судами установлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є батьками малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 . На даний час батьки проживають окремо, а дитина проживає разом з матір`ю. Підставою звернення ОСОБА_4 до суду стало порушення його права, як батька, на участь у вихованні малолітнього сина без присутності матері чи інших осіб, оскільки мати чинить перешкоди у спілкуванні батька з дитиною. Суд апеляційної інстанції, дослідивши матеріали справи та надавши їм належну правову оцінку дійшов правильного висновку про визначення такого способу участі батька у вихованні малолітнього сина, що не суперечить інтересам дитини, а саме: кожного вівторка та четверга кожного тижня з 17 год. 00 хв. до 19 год. 00 хв. без присутності матері; кожної суботи та неділі кожного другого та четвертого тижня місяця з 10 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв. без присутності матері. Доводи касаційної скарги вказаних висновків апеляційного суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.
У касаційній скарзі ОСОБА_5 посилається на те, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про визначення графіку спілкування батька з дитиною без присутності матері, без визначення місць побачень з дитиною та без врахування стану здоров`я дитини, оскільки установлений судом спосіб участі батька у вихованні шкодить інтересам дитини. Крім того зазначає, що апеляційний суд вийшов за межі позовних вимог та неправильно встановив фактичні обставини справи, зокрема, перебування сторін у шлюбі.
Слід зазначити, що суд апеляційної інстанції надав належну правову оцінку вказаним доводам та обґрунтовано дійшов висновку про встановлення порядку спілкування батька з дитиною без участі матері, оскільки установлено, що позивач, який є батьком дитини, піклується про сина та любить його, активно і стабільно проявляє бажання щодо участі у вихованні та спілкуванні із дитиною, позитивно характеризується, є матеріально-забезпеченою людиною, має постійне місце роботи та має належні житлові умови. Жодних обставин або належних чи допустимих доказів, які б унеможливлювали право батька на спілкування із малолітнім сином, чи обставин, які б свідчили про спілкування батька з сином, яке перешкоджало б нормальному розвитку дитини, або обумовлювало його побачення з дитиною у присутності інших осіб, судом апеляційної інстанції не встановлено, відповідачем не доведено, а матеріали справи таких доказів не містять».
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2021 року у справі № 752/9697/19 (провадження № 61-13706св20) зазначено, що:
«батько, який проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має беззаперечне право на особисте спілкування з дитиною, враховуючи його ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, прихильність дитини до батька, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Мати, яка проживає разом з дитиною, не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини.
Зміна обставин чи правовідносин, що мають істотне значення при визначенні способу участі одного з батьків у вихованні дитини, в тому числі з врахуванням віку дитини, її прихильності до кожного з батьків, не позбавляє права батьків у майбутньому звернутись до суду з позовом про встановлення іншого способу участі одного з батьків у вихованні дитини».
 
При вирішенні спору щодо участі у вихованні та визначенні порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, суд має виходити, передусім, з інтересів дитини з урахування кожних конкретних обставин справи. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом лише в інтересах дитини (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року у справі № 175/5360/13 (провадження № 61-37709св18)).
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2022 року у справі № 607/20536/19 (провадження № 61-6563св21), зазначено, що: «зміна обставин чи правовідносин, що мають істотне значення при визначенні способу участі одного з батьків у вихованні дитини, в тому числі з врахуванням віку дитини, її прихильності до кожного з батьків, не позбавляє права батьків у майбутньому звернутись до суду з позовом про встановлення іншого способу участі одного з батьків у вихованні дитини».
 
Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина п`ята та шоста статті 19 СК України).
 
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
 
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
 
При частковому задоволенні позову та визначенні відповідного способу участі у вихованні та спілкуванні позивача з малолітньою донькою, урахувавши конкретні обставини справи, висновок органу опіки та піклування та встановивши, що між сторонами не досягнуто домовленості щодо участі позивача у вихованні дитини та особистого спілкування з нею, наявність конфліктних відносин між сторонами, вік дитини, суди зробили обґрунтований висновок про те, що такий графік відповідатиме якнайкращим інтересам дитини, надасть можливість позивачу достатньою мірою спілкуватися із донькою, приділяти їй увагу, брати участь у її розвитку та вихованні. Окрім цього, висновком органу опіки та піклування Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області від 30 квітня 2024 року, який суди частково урахували та який просить урахувати  ОСОБА_1 , рекомендовано визначити спосіб участі батька, зокрема і щосуботи та щонеділі з 10.00 години до 18.00 години та під час шкільних канікул дитини 50 % часу.
 
Посилання ОСОБА_1 у касаційній скарзі на висновки, викладені у постановах Верховного Суду: від 27 червня 2019 року у справі № 643/16210/17; від 12 листопада 2020 року у справі № 379/1055/18 необґрунтовані, оскільки вони зроблені за інших фактичних обставин. 
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
 
Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.
 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Керуючись статтями 260, 390, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 вересня 2024 року та постанови Харківського апеляційного суду від 10 квітня  2025 року.
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 вересня 2024 року та постанову Харківського апеляційного суду від 10 квітня 2025 року (повний текст судового рішення складений 17 квітня 2025 року) в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - служба у справах дітей Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі батька у вихованні дитини.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                          В. І. Крат
                                                                                                                                                                                                                                                         І. О. Дундар 
 
                                                                                                    Є. В. Краснощоков