ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
02 вересня 2025 року
м. Київ
справа № 689/2388/22
провадження № 51-1034км24
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі: 
головуючого                                     ОСОБА_1 ,
суддів                                                 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання   ОСОБА_4 ,                                                    
захисника                                         ОСОБА_5 ,
засудженого                                    ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),
прокурора                                         ОСОБА_7 ,                                           
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги захисника ОСОБА_5 та засудженого ОСОБА_6 на вирок Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 21 серпня 2023 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 09 грудня 2024 року у кримінальному провадженні № 1202243000002376 за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі - КК).
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами обставини
За вироком Ярмолинецького районного суду Хмельницької області                            від 21 серпня 2023 року ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за ч. 1 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років.
Стягнуто процесуальні витрати, вирішено долю речових доказів.
Цивільний позов потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 задоволено частково. Стягнуто зі ОСОБА_6 на користь кожного у рахунок відшкодування завданої моральної шкоди по 800 000 грн, а також стягнуто на їхню користь, відповідно, 16 500 грн та 15 000 грн понесених витрат на правову допомогу. 
Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_6 05 жовтня 2022 року близько 18:40 перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, на території непрацюючого підприємства «Подільська смакота» на вул. Хмельницькій у селищі Ярмолинці, на ґрунті особистих неприязних стосунків з метою вбивства умисно завдав потерпілому ОСОБА_10 предметом, ззовні схожим на кухонний ніж, одного удару в надлопаткову ділянку справа, спричинивши колото-різане поранення задньої поверхні грудної клітки справа у верхній третині, багатоуламковий перелом другого грудного хребця та повне пересічення грудного відділу спинного мозку і його оболонок, від яких потерпілий нерухомо впав на землю і 09 жовтня 2022 року від отриманих тілесних ушкоджень помер у лікарні.
Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 09 січня 2024 року цей вирок  залишено без змін, а апеляційну скаргу сторони захисту без задоволення.
Постановою Верховного Суду від 29 травня 2024 року касаційну скаргу сторони захисту було задоволено частково, ухвалу апеляційного суду скасовано через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і призначено новий розгляд у цьому суді.
При повторному перегляді вироку Хмельницький апеляційний суд ухвалою від 09 грудня 2024 року частково задовольнив апеляційну скаргу сторони захисту, скасував вирок у частині вирішення цивільного позову потерпілої   ОСОБА_9 і відмовив у його задоволенні. У решті залишив це рішення без змін.

Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали
У поданих касаційних скаргах:
Засуджений ОСОБА_6 просить скасувати оскаржувані вирок та ухвалу через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
На обґрунтування своїх вимог зазначає, що вирок місцевого суду ґрунтується на припущеннях та недопустимих доказах, оскільки прокурором у порушення вимог ст. 290 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) не було відкрито матеріали досудового розслідування, а наявний у справі протокол про його ознайомлення з матеріалами провадження сфальсифікований. 
Зазначає, що при перегляді вироку суд апеляційної інстанції не перевірив уважно доводів, наведених в апеляційній скарзі сторони захисту, та не усунув порушень допущених місцевим судом, а тому рішення апеляційного суду не відповідає вимогам статей 370 та 419 КПК.
Захисник ОСОБА_5 просить скасувати ухвалу апеляційного суду через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і перекваліфікувати дії ОСОБА_11 на ч. 2 ст. 121 КК, та призначити йому покарання в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією цієї статті. Судові рішення в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_8 скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
На обґрунтування своїх вимог зазначає про порушення судом апеляційної інстанції вимог ст. 439 КПК, які передбачають обов`язкове виконання вказівок суду касаційної інстанції  при новому розгляді справи.
Вважає, що постанова Верховного Суду від 29 травня 2024 року у справі містила категоричну вказівку про неправильність кваліфікації дій ОСОБА_6            за ч. 1 ст. 115 КК, оскільки його дії повністю охоплюються диспозицією ст. 121 цього Кодексу.
Вказує, що ОСОБА_6 хотів лише заподіяти тілесних ушкоджень потерпілому на ґрунті особистих неприязних відносин, вступив із ним у словесну суперечку та завдав тільки одного удару в спину, після чого  добровільно припинив свої дії, хоча мав реальну можливість продовжити  завдавати йому ударів для закінчення умислу на вбивство. Також зауважує, що засуджений міг втекти з місця події, однак цього не зробив і дочекався приходу свідка           ОСОБА_12 , якого попросив допомогти потерпілому, після чого з місця пішов.
На переконання захисника, смерть потерпілого настала внаслідок  непрофесійних дій лікарів, які несвоєчасно надали йому необхідну медичну допомогу (здійснювали певні маніпуляції, перевертали тощо).
Звертає увагу на порушення вимог ст. 290 КПК при ознайомленні            ОСОБА_6 з матеріалами досудового розслідування, а протокол про надання йому доступу до цих матеріалів у справі сфальсифікованим.
Стверджує, що протокол слідчого експерименту від 13.10.2022 з участю свідка ОСОБА_12 в матеріалах провадження є недопустимим доказом, оскільки при його проведенні свідок пояснив, що раніше вже показував слідчому місце події. Окрім того, під час слідчого експерименту  використовувався манекен, який був заздалегідь заготовлений.
Також вважає, що матеріали провадження не містять належних та допустимих доказів, які б підтверджували перебування ОСОБА_6 під час вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, а тому просить виключити цю обтяжуючу обставину з його обвинувачення.
Звертає увагу на те, що при вирішенні цивільного позову потерпілого           ОСОБА_8 суд першої інстанції не врахував матеріальне становище ОСОБА_6 , його вік, відсутність будь-яких джерел матеріального забезпечення та достатніх матеріальних статків, які б могли забезпечити стягнення шкоди у визначеному судом розмірі.
Позиція учасників в суді касаційної інстанції 
У судовому засіданні захисник та засуджений касаційну скаргу підтримали.
Прокурор заперечив проти задоволення касаційної скарги і просив залишити оскаржувані судові рішення без зміни.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, наведені в касаційних скаргах, колегія суддів (далі - Суд) дійшла висновку про таке.
За правилами ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
При перегляді судових рішень колегія суддів виходить із фактичних обставин справи встановлених місцевим судом.
Згідно з вимогами ст. 439 КПК вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді.
Відповідно до положень ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до         ст. 94 цього Кодексу.
Як убачається зі змісту оскаржуваних судових рішень, при розгляді справи в судах першої та апеляційної інстанцій ці суди ретельно перевіряли усі доводи, на які посилалася сторона захисту при розгляді кримінального провадження та які є аналогічними тим, що викладені в касаційних скаргах. Зазначені в цих рішеннях мотиви про визнання вказаних доводів безпідставними колегія суддів вважає обґрунтованими і такими, що ґрунтуються на досліджених у суді доказах.
Зокрема, свій висновок у вироку про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого злочину суд першої інстанції зробив з урахуванням наданих сторонами доказів, які були перевірені в судовому засіданні, визнані судом належними та допустимими і яким цей суд дав відповідну правову оцінку. 
Такий висновок місцевий суд зробив на підставі: показань самого    ОСОБА_6 , потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , відомостей зазначених у протоколах: огляду місця події від 05.10.2022 (виявлено та вилучено кофту зі слідами речовини бурого кольору (далі - РБК), калоші, ковдру тощо), від 05.10.2022 (в лікарні оглянуто та вилучено одяг потерпілого зі слідами РБК), від 06.10.2022 (в лікарні оглянуто лезо ножа довжиною 12 см вилученого з тіла потерпілого під час оперативного втручання); слідчого експерименту від 13.10.2022 проведеного зі свідком ОСОБА_12 (під час проведення останній пояснив, що того вечора виявив нерухомого ОСОБА_10 , який лежав на землі, а біля нього ОСОБА_6 , який ходив навколо потерпілого з пляшкою та руків`ям ножа і насміхався над ним); висновків експертів: від 24.11.2022 № 513 (згідно якого у потерпілого ОСОБА_10 було виявлено тяжкі тілесні ушкодження - повне пересічення грудного відділу спинного мозку, хімічні опіки обличчя, тіла та слизової оболонки рота тощо), від 11.10.2022 № 604 (відповідно до якогобудь-яких тілесних ушкоджень у ОСОБА_6 виявлено не було),                    від 23.11.2022 № СЕ-19/123-22/9135-ФХД (згідно з яким на речах потерпілого було виявлено сліди сірчаної кислоти (сульфат-іони), від 22.11.2022 № 477 (відповідно до якого ОСОБА_6 будь-яким психічним розладом не страждав, розумів значення своїх дій та міг ними керувати, суїцидальних тенденцій не виявляє) та іншими письмовими доказами у своїй сукупності.
Ці докази у кримінальному провадженні були зібрані у встановленому законом порядку, є логічними та послідовними і узгоджуються між собою в цілому та в деталях. 
В апеляційній скарзі сторона захисту посилалася на невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і просила апеляційний суд змінити це рішення, перекваліфікувати дії  ОСОБА_6             з ч. 1 ст. 115 на ч. 2 ст. 121 чи ч. 1 ст. 119 КК або закрити кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК. Також вказувала на безпідставне задоволення судом першої інстанції позовних вимог ОСОБА_9 і стягнення з засудженого на її користь моральної шкоди та витрат на правову допомогу.
Апеляційний суд фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції (ч. 1 ст. 409 КПК), що покладає на нього певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів у справі, з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПК.
Згідно з положеннями ст. 419 КПК апеляційний суд зобов`язаний проаналізувати й зіставити з наявними у справі та додатково поданими матеріалами всі доводи, наведені в апеляційній скарзі, і дати на кожен із них вичерпну відповідь, пославшись на відповідну норму права. При залишенні заявлених вимог без задоволення в ухвалі має бути зазначено правові підстави, з яких подану скаргу визнано необґрунтованою. 
Відповідно до вимог ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги. За клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції неповністю або з порушенням.
Цих вимог закону суд апеляційної інстанції дотримався повністю.
Як убачається зі змісту ухвали апеляційного суду, перевіривши доводи апеляційних скарг цей суд дійшов висновку, що при виконанні вимог                   ст. 290 КПК стороною обвинувачення стороні захисту були відкриті всі матеріали провадження зібрані під час досудового розслідування, що не заперечувалось у суді першої інстанції самим засудженим та захисником  ОСОБА_16 і підтверджується наявними у матеріалах провадження документами (розписками захисника та засудженого про ознайомлення з цими матеріалами). Також апеляційний суд встановив, що дії ОСОБА_6 правильно були кваліфіковані судом першої інстанції за ч. 1 ст. 115 КК, оскільки умисел останнього на вбивство потерпілого був доведений у судовому засіданні дослідженими доказами і підстав для перекваліфікації його дій на ч. 2 ст. 121 або ч. 1 ст. 119 КК чи закриття кримінального провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК у справі немає. Своє рішення в цій частині апеляційний суд належним чином обґрунтував з посиланням на зібрані і перевірені судом першої інстанції докази у кримінальному провадженні.  
Разом із тим апеляційний суд погодився з доводами сторони захисту про безпідставне задоволення судом першої інстанції цивільного позову                    ОСОБА_9 про стягнення з засудженого моральної шкоди і витрат на правову допомогу, а тому вирок у цій частині змінив.
При перевірці цього рішення Судом встановлено, що наведені у ньому висновки апеляційного суду ґрунтуються на матеріалах провадження і є вірними.
Положення ст. 290 КПК зобов`язують сторону обвинувачення надати  стороні захисту доступ до матеріалів досудового розслідування, тобто створити умови та можливість цій стороні ознайомитись із ними, зробити  копії цих матеріалів, фотографування або інші відображення їхнього змісту. Проте,  згідно з вимогами ч. 1 ст. 26 КПК сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав.
Тому при вирішенні питання в якому саме обсязі вона вважає необхідним скористатися наданою можливістю та ознайомитися з матеріалами досудового розслідування сторона захисту керується власним розсудом. Таким чином, передбачене ч. 12 ст. 290 КПК правило недопустимості доказів стосується лише тих випадків, коли сторона обвинувачення не виконала покладеного на неї обов`язку надати стороні захисту доступ до матеріалів досудового розслідування, внаслідок чого остання була позбавлена можливості ознайомитися з ними. Однак, це правило не поширюється на ситуацію, коли сторона обвинувачення надала ці матеріали стороні захисту, а остання, маючи повний доступ до матеріалів кримінального провадження, за власної волі відмовилася від ознайомлення з ними повністю чи в будь-якій частині.
У цьому провадженні, як убачається зі змісту оскаржуваних судових рішень і матеріалів справи, сторона захисту своє право на ознайомлення з матеріалами досудового розслідування в порядку ст. 290 КПК реалізувала повністю. 
Як убачається з матеріалів провадження, позиція сторони захисту про відсутність у ОСОБА_6 умислу на вбивство потерпілого не знайшла свого підтвердження при розгляді справи у судах першої та апеляційної інстанцій. Не встановлено такого і Судом під час касаційної перевірки  судових рішень. 
Для відмежування умисного вбивства (ст. 115 КК) від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого                       (ч. 2 ст. 121 КК), судом беруться до уваги досліджені в судовому засіданні докази,  які вказують на мотив і спрямованість умислу особи. Питання про спрямованість умислу суд вирішує з урахуванням усіх обставин  кримінального правопорушення (обстановки, способу вчинення, знаряддя злочину, кількості, характеру та локалізації тілесних ушкоджень заподіяних потерпілому і причин припинення своїх дій винною особою). 
Верховний Суд у своїх рішеннях з посиланням на п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.02.2003 № 2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» неодноразово зазначав, що  основним критерієм у розмежуванні умисного вбивства від інших суміжних складів злочинів є суб`єктивне ставлення винуватого до наслідків своїх дій. При умисному вбивстві (ст. 115 КК) на відміну від заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого (ч. 2 ст. 121 КК), або вбивства через необережність (ст. 119 КК), настання смерті потерпілого охоплюється умислом винуватої особи.
Згідно з положеннями ст. 24 КК при вчиненні умисних кримінальних правопорушень умисел особи поділяється на прямий та непрямий. Вирішуючи питання, який саме вид умислу мав місце у конкретному випаду, слід враховувати три ознаки, які характеризують психічне ставлення особи до вчиненого нею діяння і його наслідків: 1) усвідомлення особою суспільної небезпеки свого діяння; 2) передбачення його суспільне небезпечних наслідків; 3) бажання настання таких наслідків або свідоме припущення їх настання. Перші дві ознаки (усвідомлення і передбачення) характеризують процеси, які відбуваються у психіці суб`єкта і тому складають інтелектуальний момент (елемент, компонент) умислу. Третя ознака (бажання чи свідоме припущення наслідків) характеризує вольову сферу особи й утворює вольовий момент умислу.
Необережний умисел у кримінальних правопорушеннях поділяється на протиправну самовпевненість та протиправну недбалість. Протиправна самовпевненість має місце у випадку, коли особа передбачала можливість настанні суспільно небезпечних наслідків свого діяння (дії або бездіяльності), але легковажно розраховувала на їх відвернення, а протиправна недбалість тоді, коли особа не передбачала можливість настання суспільно небезпечних наслідків такого діяння, хоча повинна була і могла їх передбачити.     
Суди першої та апеляційної інстанцій у своїх рішеннях при вирішенні питання про спрямованість умислу ОСОБА_6 на вбивство потерпілого правильно звернули увагу на те, що він є людиною зі значним життєвим досвідом і згідно з висновком судової психіатричної експертизи від 02.11.2022 № 477 є осудною особою, тобто може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а тому наздоганяючи ОСОБА_10 та завдаючи йому удару ножем у спину розумів, що внаслідок цих дій потерпілий отримає тілесних ушкоджень від яких може померти.
При цьому суди обох інстанцій обґрунтовано відхилили версію сторони захисту про добровільну відмову  ОСОБА_6 від вчинення злочину, оскільки після удару ніж зламався та залишився в тілі потерпілого, а тому він не мав можливості продовжувати свої дії.
Спростовуючи доводи захисника в апеляційній скарзі про відсутність у ОСОБА_6 умислу на вбивство потерпілого, апеляційний суд правильно звернув увагу на те, що під час вчинення злочину засуджений мав із собою пляшку з сірчаною кислотою. Зі слів останнього, перед вчиненням злочину він узяв цю пляшку з сараю і хотів випити її вміст, щоб померти, так як знав, що в ній міститься отруйна речовина. Однак цього не зробив, а навпаки, після того, як потерпілий після завданого удару впав і залишався живим, почав виливати вміст цієї пляшки у рот останньому, що вказує про наявність у нього прямого умислу на вбивство потерпілого, адже він знав, що наявна в ній речовина є отруйною і може спричинити смерть ОСОБА_10 , а отже усвідомлював свої дії і бажав настання таких наслідків для останнього. 
Ці обставини підтверджуються як наданими в суді показаннями свідка     ОСОБА_12 , так і висновками експертиз: судової медичної від 24.11.2022          № 513 (згідно висновків якої у потерпілого ОСОБА_10 , окрім інших тілесних ушкоджень,  також було виявлено хімічні опіки обличчя - опікові рани лівого ока, на крилах носа, верхньої та нижньої губи, підборідді, лівої щічної та правої завушної ділянок, слизової оболонки рота та ротової порожнини) і дослідження спеціальних хімічних речовин від 23.11.2022 № СЕ-19/123-22/9135-ФХД (відповідно до висновків якої на поверхні флісової кофти, яка належить потерпілому ОСОБА_10 , було виявлено сірчану кислоту).
Відповідно до судової практики та роз`яснень п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.02.2003 № 2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», при наявності прямого умислу на вбивство, тривалість часу, що минув з моменту заподіяння тілесних ушкоджень до настання смерті потерпілого, для кваліфікації злочину як умисного вбивства, значення не має. 
А тому, незважаючи на те, що потерпілий ОСОБА_10 від отриманих тілесних ушкоджень помер у лікарні 09 жовтня 2022 року, дії  ОСОБА_6 правильно були кваліфіковані судом за ч. 1 ст. 115 КК.
З урахуванням зазначеного, доводи касаційних скарг сторони захисту щодо необхідності кваліфікації дій засудженого за ч. 2 ст. 121 КК є неприйнятними.
Згідно з приписами статей 86, 87 КПКдоказ визнається допустимим, якщо його отримано в порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих  Конституцією та законами України, у тому числі внаслідок порушення права особи на захист та шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених КПК, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.
Відповідно до ч. 1 ст. 240 КПК з метою перевірки та уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального провадження, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент.
З метою перевірки та уточнення відомостей у кримінальному провадженні слідчим 13.10.2022 з дотриманням вимог кримінального процесуального закону був проведений слідчий експеримент з участю свідка ОСОБА_12 , результати якого зафіксовано у відповідному протоколі в матеріалах провадження                        (т. 2, а. к. п. 71-74). 
Ця слідча дія проведена з додержанням вимог статей 104, 223, 240 КПК, із залученням спеціаліста-криміналіста та застосуванням технічних засобів фото та відеофіксації.  
Зі змісту протоколу вбачається, що жодних зауважень щодо порядку проведення слідчої дії від учасників не надійшло. Під час проведення слідчого експерименту свідок ОСОБА_12 на місці показав, що 05 жовтня 2022 року він чергував на території товариства «Подільська смакота» де потерпілий             ОСОБА_10 випасав свою худобу, вони з ним кілька хвилин поспілкувався та  розійшлися. Він обійшов територію, повернувся до ангара та почув несамовитий крик і побіг до ОСОБА_10 , коли прибіг на місце побачив, що останній лежить нерухомо на спині, а ОСОБА_6 ходить навколо нього і насміхається, та через кілька хвилин з місця пішов не розповівши йому, що сталось. ОСОБА_10 попросив дати йому води, оскільки у нього сильно пік стравохід, і розповів, що ОСОБА_6 вдарив його чимось по потилиці та заливав щось у рот. Також свідок пояснив, що бачив в одній руці ОСОБА_6 зламаний ніж - залишилось 2 см леза біля руків`я, а в другій  темну пляшку з-під пива. 
Відповідно до правового висновку викладеного в постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14.09.2020 (справа №740/3597/17, провадження № 51-6070кмо19), слідчий експеримент є іншим самостійним процесуальним джерелом доказів. Заперечення обвинуваченим у судовому засіданні відомостей, які слідчий чи прокурор перевіряв або уточнював у нього під час слідчого експерименту, не може автоматично свідчити про недопустимість як доказу протоколу цієї слідчої дії.
Аналогічні показання свідок ОСОБА_12 дав і при його допиті в суді першої інстанції 10.05.2023 (т. 2, а. к. п. 29-31).
Зважаючи на викладене, підстав для визнання цього протоколу слідчого експерименту недопустимим доказом у справі Суд не вбачає.
Перебування ОСОБА_6 у стані алкогольного сп`яніння під час вчинення злочину підтверджується довідкою КНП «Ярмолинецька багатопрофільна лікарня» від 05.10.2022 (т. 2, а. к. п. 118) та показаннями свідка ОСОБА_12 .
Інші, наведені в касаційних скаргах доводи, були предметом ретельної перевірки судів першої та апеляційної інстанцій, які в своїх рішеннях навели обґрунтовані мотиви чому вони визнали ці доводи неприйнятними та відхилили, із правильністю яких погоджується і колегія суддів. Наведені у скаргах аргументи стосовно цих доводів не спростовують правильність таких висновків в оскаржуваних судових рішеннях і не ставлять під сумнів законність цих рішень. 
Згідно з положеннями ст. 128 КПК потерпілий у кримінальному провадженні має право заявити цивільний позов. Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається за правилами визначеними КПК з дотриманням норм та положень Цивільного процесуального кодексу України.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що під час судового розгляду потерпілими ОСОБА_8 та ОСОБА_9 було заявлено цивільні позови про стягнення на їхню користь із ОСОБА_6 у рахунок відшкодування завданої моральної шкоди по 4 000 000 грн та витрат на правову допомогу відповідно  16 500 грн та 15 000 грн.
Суд першої інстанції частково задовольнив позовні вимоги потерпілих і стягнув із ОСОБА_6 у рахунок відшкодування моральної шкоди по 800 000 грн та 16 500 грн та 15 000 грн витрат на правову допомогу відповідно.
При повторному перегляді вироку суд апеляційної інстанції апеляційні скарги сторони захисту задовольнив частково, скасував його в частині вирішення  цивільного позову потерпілої ОСОБА_9 та відмовив у його задоволенні, а в частині задоволення цивільного позову потерпілого ОСОБА_8 залишив рішення без змін. 
За правилами ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно з ст. 1167 ЦК моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті, а саме якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
За приписами ст. 23 ЦК розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.
З матеріалів провадження вбачається, що через скоєний засудженим злочин потерпілий ОСОБА_8 втратив батька, на матеріальну та психологічну допомогу якого він розраховував, для нього смерть батька стала значним стресом і завдала  глибоких душевних страждань.
З огляду на ці фактори, а також обставини справи, зокрема й обставини смерті потерпілого, Суд вважає, що прийняті судами першої та апеляційної інстанцій рішення в частині стягнення із ОСОБА_6 вказаних коштів на користь потерпілого є правильними, відповідають засадам розумності, виваженості та справедливості і не суперечать вимогам статей 23 та 1168 ЦК.
Усупереч доводів касаційної скарги захисника, в матеріалах кримінального провадження є відповідні документи, які підтверджують понесені потерпілим витрати на правову допомогу надану йому адвокатом ОСОБА_17 на підставі яких судом було ухвалено рішення про стягнення цих витрат на користь потерпілого із засудженого (т. 2, а. к. п. 68-81). 
Відповідно до положень статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та запобігання нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
Цих вимог закону судом першої інстанції було дотримано.
При призначенні покарання   ОСОБА_6 суд першої інстанції взяв до уваги  ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до положень ст. 12 КК відноситься до особливо тяжких злочинів, що він раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліку у психіатра та нарколога не перебуває.  Як обставину, що обтяжує покарання, суд правильно урахував вчинення ним злочину в стані алкогольного сп`яніння. 
Визначене ОСОБА_6 покарання відповідає засадам індивідуалізації, співмірності та справедливості і є достатнім для його виправлення та запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень.
Ухвалені в кримінальному провадженні вирок районного суду та ухвала апеляційного суду є належним чином обґрунтованими та вмотивованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 374 та 419 КПК.
При перевірці цих судових рішень судом касаційної інстанції не встановлено таких порушень норм матеріального чи процесуального права, які можуть бути підставами для їх зміни або скасування.
З урахуванням наведеного підстав для задоволення касаційних скарг Суд не вбачає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК,  Верховний Суд
ухвалив:
Залишити без задоволення касаційні скарги захисника ОСОБА_5 та засудженого ОСОБА_6 , а вирок Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 21 серпня 2023 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 09 грудня 2024 року щодо нього без зміни.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

___________________                           ___________________                     _________________ 
ОСОБА_1                                    ОСОБА_2                       ОСОБА_3