ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2025 року	Львів	Справа № 380/7286/25 пров. № А/857/28607/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
судді-доповідача -	Шевчук С. М.	
суддів -	Кухтея Р. В.	
 	Носа С. П.	
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 червня 2025 року  у справі № 380/7286/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до  Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонний загін) про визнання дії та бездіяльності протиправними, 
місце ухвалення судового рішення  	м.Львів	
Розгляд справи здійснено за правилами	спрощеного позовного провадження 	
суддя у І інстанції	Качур Р.П. 	
дата складання повного тексту рішення	не зазначена	

                                                             ВСТАНОВИВ:
         І. ОПИСОВА ЧАСТИНА
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) (далі - відповідач), в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення про відмову ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в перетинанні державного кордону України, винесене 28 березня 2025 року Начальником 2 Групи інспекторів прикордонного контролю Відділення інспекторів прикордонної служби “ ІНФОРМАЦІЯ_3 ” (тип Б) Відділу прикордонної служби “ ІНФОРМАЦІЯ_4 ” (тип Б) ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військової частини НОМЕР_1 ) лейтенантом ОСОБА_3 . Також просив стягнути на користь позивача судові витрати, пов`язані з наданням позивачу професійної правової допомоги у розмірі 10 000 грн.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 13 червня 2025 року  у справі № 380/7286/25  відмовлено  у задоволенні  вказаного позову.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач  звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позов задовольнити  повністю. В обґрунтування апеляційної скарги  вказує, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
В доводах апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення в адміністративній справі №380/7286/26, помилково застосував до спірних правовідносин положення пункту 2-9 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» №57 від 27 січня 1995 року (надалі – «Постанова 57»), а не положення пункту 2-6 вказаної Постанови 57.  Позаяк положення пункту 2-9 Постанови 57 регулюється право перетинання державного кордону в разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану водіїв транспортних засобів суб`єктів господарювання, які мають ліцензію на право провадження господарської діяльності з міжнародних перевезень вантажів та пасажирів автомобільним транспортом, до яких, у свою чергу, скаржник не відноситься.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-XII від 21 жовтня 1993 року (надалі – «Закон 3543») не підлягають призову на військову службу  під час мобілізації  військовозобов`язані: заброньовані на період  мобілізації та на воєнний час за органами державної влади, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, а також за підприємствами, установами і організаціями в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України і перебувають на спеціальному військовому обліку.
Відтак на думку скаржника, саме вищевказані положення абзацу першого пункту 2-6 Постанови 57, мають застосовуватися до спірних правовідносин.
Повертаючись до обставин у цій справі  позивач вказав, що в оскарженому рішенні про відмову позивачу в перетинанні державного кордону відповідач лише покликався на Закон України про правовий режим воєнного стану, указ Президента України про введення воєнного стану в Україні та закон, яким затверджено зазначений указ, проте не зазначив конкретну норму законодавства, на підставі якої позивачу було обмежено виїзд з України. Також спірне рішення не визначає, які документи позивач повинен був надати і не надав на паспортний контроль для дотримання умови, за якої реалізується наявне в позивача право виїзду за кордон, у зв`язку з чим було відмовлено в перетинанні державного кордону.
Також позивач подав клопотання про розподіл судових витрат, понесених ОСОБА_1 у зв`язку з розглядом адміністративної справи №380/7286/25 у Львівському окружному адміністративному суді, та стягнення з ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військової частини НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 судових витрат по сплаті судового збору та на професійну правничу допомогу адвоката:
в суді першої інстанції, в розмірі 10 000 грн. за рахунок його бюджетних асигнувань.
в суді апеляційної інстанції, в розмірі 5000 грн. за рахунок його бюджетних асигнувань.
Відповідач   подав відзив  на апеляційну скаргу у якому заперечує проти задоволення апеляційної скарги та просить суд залишити рішення суду першої інстанції без змін, з мотивів аналогічних тим, що викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні. У відзиві серед іншого зазначив, що у разі введення в Україні воєнного стану керівники державних унітарних підприємств та їх заступники мають право перетинати державний кордон. Однак, позивач не підпадає під категорію громадян, які визначені пунктом 2-14 Правил № 57.
Віднесення ТОВ «БТС БРОКЕР» (суб`єкт господарювання, у якому працює позивач) до критично важливих для сфер функціонування економіки та забезпечення життєдіяльності населення в особливий період та бронювання у зв`язку із цим позивача в реєстрі Оберіг не є безумовною підставою для виїзду такої особи за кордон, оскільки таке рішення приймається виключно посадовими особами державної прикордонної служби в кожному конкретному випадку, на підставі повного пакету поданих документів.
Крім того, позивачем не надано ні відповідачу ані суду доказів запрошення позивача (або ТОВ «БТС БРОКЕР») на вказану в наказі від 24.03.2025 подію (перемовини), ані доказів того, що така подія станом на 28.03.2025 повинна була відбутися.
Про розгляд апеляційної  скарги відповідач та позивач повідомлені  шляхом надіслання ухвали про відкриття апеляційного провадження та про призначення апеляційної скарги до розгляду  через електронний кабінет сервісу "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (ЄСІТС), підтвердженням чого є відповідні дані  автоматизованої системи  документообігу суду. 
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Ухвалюючи судове рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що окрім документів, що підтверджують підставу для виїзду за кордон, потрібно підтвердити також мету поїздки, що є невід`ємною складовою здійснення прикордонного контролю, а тому надання дозволу на перетин державного кордону України є можливим, після усіх необхідних заходів здійснення прикордонного контролю.
Здійснюючи прикордонний контроль, відповідач дійшов правомірного висновку, що позивачем не підтверджена мета поїздки за кордон 28.03.2025 у період дії на території України воєнного стану, що у свою чергу не дало змогу уповноваженим посадовим особам, які здійснюють прикордонний контроль у пунктах пропуску через державний кордон України прийняти рішення про надання дозволу на перетин державного кордону України позивачу, тому рішення прийняте Начальником 2 Групи інспекторів прикордонного контролю Відділення інспекторів прикордонної служби “ ІНФОРМАЦІЯ_3 ” (тип Б) Відділу прикордонної служби “ ІНФОРМАЦІЯ_4 ” (тип Б) ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військової частини НОМЕР_1 ) лейтенантом ОСОБА_3 є правомірним.
Віднесення ТОВ “БТС БРОКЕР” (суб`єкт господарювання, у якому працює позивач) до критично важливих для сфер функціонування економіки та забезпечення життєдіяльності населення в особливий період та бронювання у зв`язку із цим позивача в реєстрі Оберіг не є безумовною підставою для виїзду такої особи за кордон, оскільки таке рішення приймається виключно посадовими особами державної прикордонної служби в кожному конкретному випадку, на підставі повного пакету поданих документів.
Крім того, позивачем не надано ні відповідачу ані суду доказів запрошення позивача (або ТОВ “БТС БРОКЕР”) на вказану в наказі від 24.03.2025 подію (перемовини), ані доказів того, що така подія станом на 28.03.2025 повинна була відбутися.

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідно до постанови Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку № 18/21/1961/К01 від 10.03.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю “БТС БРОКЕР” (код ЄДРПОУ 37686943) визначено таким, що відповідає критеріям, зазначеним у підпунктах 4, 5, 6 пункту 2 Критеріїв та порядку, а також визначено Товариство з обмеженою відповідальністю “БТС БРОКЕР” критично важливим для функціонування економіки та забезпечення життєдіяльності населення в особливий період.
Згідно з витягом від 11.03.2025 з онлайн-порталу “ДІЯ” про результати бронювання за заявою № 20250311-787522 ОСОБА_1 заброньований до 10.03.2026.
Наказом від 24.03.2025 № 024/03-01-1 “Про відрядження ОСОБА_4 ” позивача, керівника відділу цінних паперів Товариства з обмеженою відповідальністю “БТС Брокер”, направлено у відрядження до Республіки Польща, адреса: Jaworska 11/13 Budynek B, 53-612 Wroclaw, компанії “SOFTSERVER POLAND” з 28 березня 2025 по 30 березня 2025 року, тривалістю 3 (три) календарних дні.
28 березня 2025 року позивач, прямуючи у відрядження до Республіки Польщі на підставі вищезазначеного Наказу, з метою перетинання державного кордону України в пункті пропуску “Нижанковичі” надав уповноваженій службовій особі ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військової частини НОМЕР_1 ) паспорт громадянина України для виїзду за кордон № НОМЕР_3 , виданий 06 квітня 2018 року органом 8069, копію електронного Військово-облікового документа позивача, сформованого 12 березня 2025 року засобами електронного кабінету призовника, військовозобов`язаного, резервіста “Резерв+”, копію наказу про відрядження.
Вказані обставини не заперечуються відповідачем.
Начальником 2 Групи інспекторів прикордонного контролю Відділення інспекторів прикордонної служби “ ІНФОРМАЦІЯ_3 ” (тип Б) Відділу прикордонної служби “ ІНФОРМАЦІЯ_4 ” (тип Б) ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військової частини НОМЕР_1 ) лейтенантом ОСОБА_3 28.03.2025 прийнято рішення про відмову в перетинанні державного кордону України щодо громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Відповідно до змісту вказаного рішення, ОСОБА_2 відмовлено у виїзді з України з причини відсутності документів для виїзду за кордон в період дії на території України воєнного стану у відповідності до Закону України “Про затвердження Указу Президента України “Про ведення воєнного стану в Україні”, Закону України “Про правовий режим воєнного стану” та постанови Кабінету Міністрів України № 57 (зі змінами та доповненнями).
Позивач вважає таке рішення відповідача протиправним, тому звернувся із цим позовом до суду.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.
Частиною другою  статті 19 Конституції України  обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Відповідно до  статті 33 Конституції України     кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Водночас,  стаття 64 Конституції України  визначає, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених      Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. 
Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені  ст.  24,  25,  27,  28,  29,  40,  47,  51,  52,  55,  56,  57,  58,  59,  60,      61,      62,      63     цієї      Конституції.
Статтями  17  та  65 Конституції України  установлено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави та справою всього Українського народу. Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Цей конституційний обов`язок реалізується через проходження громадянами України військової служби відповідно до закону.
Зі змісту      статті 23 Конституції України  слідує, що кожна людина має обов`язки перед суспільством, в якому забезпечується вільний і всебічний розвиток її особистості. З цього випливає, що людина є частиною суспільства, інтереси якого (як от національна безпека, громадський порядок, права та свободи інших людей) можуть виправдати обмеження прав людини, які не є абсолютними. Належне виконання громадянами своїх обов`язків має бути забезпечене державою.
Згідно з частиною першою      статті 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України»  громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну.
  Положеннями пункту 6 частини першої  статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану»  визначено, що в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, зокрема, встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022     (далі - Указ № 64/2022), затвердженим      Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої  статті 106 Конституції України,  Закону України «Про правовий режим воєнного стану»  в Україні введено воєнний стан із 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб (строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 5 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб згідно з      Указом Президента від 14 березня 2022 року № 133/2022, затвердженого Законом України від 15 березня 2022 року №2119-IX, а надалі іншими  Указами  цей строк продовжений до сьогоднішнього дня).
Пунктом 3 цього  Указу     передбачено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями  30-34,      38,      39,      41-44,      53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою  статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
  Із запровадженням Указу № 64/2022, а саме з 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, почали свою дію певні обмеження прав людини і громадянина, серед яких право на вільне пересування (у тому числі за межі держави), право на приватне і особисте життя, право на освіту тощо, про що було поінформовано Генерального секретаря Ради Європи вербальною нотою №31011/32-017-3 від постійного представництва України при Раді Європи від 28 лютого 2022 року, зареєстрованої в Генеральному секретаріаті 01 березня 2022 року, та у подальшому неодноразово була пролонгована.
Одночасно із введенням воєнного стану  Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 65/2022     (далі - Указ № 65/2022), затвердженого Законом України від 03 березня 2022 року №2105-IX, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пунктів 1, 17, 20 частини першої  статті 106 Конституції України     постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом (строк проведення загальної мобілізації продовжено з 25 травня 2022 року на 90 діб згідно з  Указом Президента № 342/2022 від 17 травня 2022 року, затвердженим  Законом України від 22 травня 2022 року № 2264-IX, а надалі іншими  Указами  цей строк продовжений до сьогоднішнього дня).
Із початком широкомасштабної військової агресії РФ фундаментальні національні інтереси, які полягають у збереженні суверенітету, територіальної цілісності і незалежності, що є засадничими умовами реалізації права українського народу на самовизначення та збереження держави Україна, викликали потребу у невідкладній повній мобілізації оборонних ресурсів для забезпечення відсічі агресору, в тому числі громадян України, які підлягають призову на військову службу під час мобілізації або можуть бути залучені в умовах воєнного стану до суспільно корисних робіт.
Частиною другою  статті 17 Закону України «Про оборону України»  передбачено, що громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоров`я і віком, а жіночої статі - також за відповідною фаховою підготовкою, повинні виконувати військовий обов`язок згідно із законодавством.
Згідно з частиною п`ятою  статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»  від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.
Виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) ІНФОРМАЦІЯ_9, ІНФОРМАЦІЯ_8 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_9) (частина сьома  статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).
Згідно з частиною чотирнадцятою      статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»  виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами, зокрема      Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
За приписами абзацу 4  статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»  мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу.
З моменту оголошення мобілізації (крім цільової) чи введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій (частина восьма      статті 4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).
Призов військовозобов`язаних та резервістів на військову службу у зв`язку з мобілізацією та звільнення з військової служби у зв`язку з демобілізацією проводяться в порядку, визначеному      Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», статтею 22 якого визначено такий обов`язок громадян як з`являтися за викликом до військових комісаріатів для постановки на військовий облік та визначення призначення на воєнний час.
  Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України»     не містить обмежень права вільно залишати територію України в умовах правового режиму воєнного стану, однак це не означає, що такі обмеження до вищевказаної категорії осіб не можуть застосовуватися на підставі      Закону України «Про правовий режим воєнного стану»     та      Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», які є спеціальними для цього періоду.
За приписами частини другої  статті 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України»  правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього  Закону  та інших законів України, що надає підстави Кабінету Міністрів України враховувати при встановленні зазначених правил заходи воєнного стану, запроваджені  Законами України «Про правовий режим воєнного стану»  та «;Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Загальний порядок перетину державного кордону України визначений Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 17 січня 1995 року № 57 (далі - Правила № 57), згідно з пунктом 2 якого у випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни, крім паспортних документів, повинні мати також підтверджуючі документи.
Відповідно до п.2. Правил № 57 перетинання громадянами України (далі - громадяни) державного кордону здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю (далі - пункти пропуску), якщо інше не передбачено законом, за одним з таких документів, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну:
1) паспорт громадянина України для виїзду за кордон;
2) дипломатичний паспорт;
3) службовий паспорт;
4) проїзний документ дитини (чинний протягом строку, на який він виданий);
5) посвідчення особи моряка;
6) посвідчення члена екіпажу.
У разі коли громадянин, який постійно проживає в Україні, втратив зазначені документи (далі - паспортні документи) за межами України або якщо строк дії таких документів закінчився під час перебування громадянина за межами України, або встановлено, що вони є недійсними з інших причин, документом, що дає право на в`їзд в Україну, є посвідчення особи на повернення в Україну, яке видається дипломатичним представництвом або консульською установою України за кордоном.
У передбачених міжнародними договорами або законодавством України випадках перетинання громадянином державного кордону здійснюється також за іншими документами. У такому разі прикордонний контроль здійснюється у порядку, який застосовується під час надання громадянином паспортних документів.
У випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни крім паспортних документів повинні мати також підтверджуючі документи.
У ході перевірки документів під час виїзду з України з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасового обмеження громадянина у праві виїзду за кордон (п.12 Правил №57).
Відповідно до пункту 2-6 Правил № 57 в редакції чинній на дату спірних правовідносин  у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану право на перетин державного кордону, крім осіб, зазначених у  пунктах 2-1  та  2-2  цих Правил, також мають інші військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації. Ця норма не поширюється на осіб, визначених в  абзацах другому  і  третьому  частини 3 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", а також  пункті 2-14  цих Правил.
Судом установлено, що позивач до числа осіб передбачених в  абзацах другому  і  третьому  частини 3 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", а також  пункті 2-14  цих Правил не належить.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-XII від 21 жовтня 1993 року (надалі – «Закон №3543») не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані: заброньовані на період мобілізації та на воєнний час за органами державної влади, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, а також за підприємствами, установами і організаціями в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, і перебувають на спеціальному військовому обліку.
Бронювання військовозобов`язаних, які перебувають у запасі, здійснюється в мирний та у воєнний час з метою забезпечення функціонування органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також підприємств, установ і організацій в особливий період (ст.24 Закон №3543).
Виходячи з аналізу наведених норм, суд  апеляційної інстанції приходить до висновку що обмеження щодо заборони виїзду за межі України на період дії правового режиму воєнного стану не застосовуються до заброньованих працівників, яким є позивач.
Підтверджуючими документами можуть бути: посвідчення про відстрочку від призову (бронь) та документи про відрядження. Заброньована особа при перетині державного кордону на виїзд з України в пункті пропуску повинна надати, крім паспортних документів,  документи, які б підтверджували її право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, зокрема факт бронювання за конкретним підприємством.
Повертаючись до обставин цієї справи, судом з`ясовано, що позивач надав посадовим особам Державної прикордонної служби повний пакет документів, необхідний для перетину державного кордону,  серед яких: паспорт громадянина України;  копію електронного Військово-облікового документа позивача, сформованого 12 березня 2025 року засобами електронного кабінету призовника, військовозобов`язаного, резервіста “Резерв+” у якому містяться відомості про наявність у позивача відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації у зв`язку з його бронюванням на період мобілізації та на воєнний час до 10.03.2026 року; копію наказу про відрядження позивача №024/03-01-01 від 24.03.2025 року  як керівника відділу цінних паперів Товариства, направлено у відрядження до Республіки Польщі за адресою: Jaworska 11/13 Budynek B, 53-612 Wroclaw, до компанії «Softserve Poland» із 28 березня 2025 року по 30 березня 2025 року, тривалістю 3 (три) календарні дні.
Проте, як слідує із змісту оскаржуваного рішення  відповідним документам не було надано належної правової оцінки, що призвело до прийняття необґрунтованого рішення про відмову ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в перетинанні державного кордону України, винесене 28 березня 2025 року.
Відповідно до положень пункту 3 частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суб`єкта владних повноважень повинно бути прийнято обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення. У разі спору щодо правомірності рішення суб`єкт владних повноважень може посилатися тільки на ті обставини, що зазначені у рішенні як підстава його прийняття. Не зазначення в рішенні цих обставин тлумачиться на користь висновку про його неправомірність. Відтак невиконання  відповідачем законодавчо встановлених вимог щодо змісту, форми, обґрунтованості та вмотивованості акта індивідуальної дії призводить до його протиправності. При цьому допущені державним органом помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються, як і не можуть покладати на таких осіб тягар відповідальності.
Також суд вважає за доцільне наголосити, що прозорість адміністративних процедур є ефективним запобіжником державному свавіллю. Вмотивоване рішення демонструє особі, що вона була почута, дає стороні можливість апелювати проти нього. Лише за умови прийняття обґрунтованого рішення може забезпечуватися належний публічний та, зокрема, судовий контроль за адміністративними актами суб`єкта владних повноважень.
Про дотримання  суб`єктами владних повноважень вимог обґрунтованості під час прийняття відповідного акту індивідуальної дії свідчитиме належна мотивація його висновку, зокрема зі встановленням обставин, що мають значення для перетину державного кордону, а також за умови посилання на докази, якими такі обставини можуть бути підтверджені, із зазначенням причин їх прийняття чи відхилення.
І навпаки, не наведення мотивів прийнятих рішень «суб`єктивізує» акт державного органу та не дає змогу суду встановити дійсні підстави та причини, за яких цей орган прийшов саме до таких висновків, надати їм правову оцінку та встановити законність, обґрунтованість, пропорційність прийнятого рішення.
У рішенні від 13 грудня 2001 у справі "Церква Бесарабської Митрополії проти Молдови" ЄСПЛ зазначив, що закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку (пункт 109).
На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок ("Лелас проти Хорватії", заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010; "Тошкуце та інші проти Румунії", заява №36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.
Верховний Суд у своїй Постанові від 12 листопада 2024 року в адміністративній справі №380/11916/22 вказав, зокрема, наступне:
«…28. У контексті зазначеного Верховний Суд зауважує, що рішення про відмову в перетинанні державного кордону України є актом індивідуальної дії, головною рисою якого є його конкретність (гранична чіткість), а саме: чітке формулювання конкретних юридичних волевиявлень суб`єктом адміністративного права, який видає такий акт; розв`язання за їх допомогою конкретних, а саме індивідуальних, справ або питань, що виникають у сфері державного управління; чітка визначеність адресата, конкретної особи або осіб; виникнення конкретних адміністративно-правових відносин, обумовлених цими актами; чітка відповідність такого акта нормам чинного законодавства.
29. Також загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як актів правозастосування, є їх обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.
30. Сталою є позиція Верховного Суду, що вмотивоване рішення демонструє особі, що вона була почута, дає стороні можливість апелювати проти нього. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися належний публічний та, зокрема, судовий контроль за адміністративними актами суб`єкта владних повноважень. І навпаки, ненаведення мотивів прийнятих рішень «суб`єктивізує» акт державного органу і не дає змоги суду встановити дійсні підстави та причини, з яких цей орган дійшов саме таких висновків, надати їм правову оцінку, та встановити законність, обґрунтованість, пропорційність рішення (постанови Верховного Суду від 18.09.2019 у справі №826/6528/18, від 10.04.2020 у справі №819/330/18, від 10.01.2020 у справі №2040/6763/18)…
31. Повертаючись до обставин у цій справі, в оскарженому рішенні про відмову позивачу в перетинанні державного кордону відповідач лише покликався на закон України про правовий режим воєнного стану, указ Президента України про введення воєнного стану в Україні та закон, яким затверджено зазначений указ, проте не зазначив конкретну норму законодавства, на підставі якої позивачу було обмежено виїзд з України.
32. Також спірне рішення не визначає, які документи позивач повинен був надати і не надав на паспортний контроль для дотримання умови, за якої реалізується наявне в позивача право виїзду за кордон, у зв`язку з чим було відмовлено в перетинанні державного кордону…
… 35. З огляду на вказане Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що рішення посадової особи військової частини НОМЕР_1 від 18.08.2022 не відповідає критеріям обґрунтованості, вмотивованості, чіткості та зрозумілості акта індивідуальної дії та породжує його неоднозначне трактування, що протиправно втручається на можливість реалізації конституційного права позивача вільно залишати територію України…».
Натомість оскаржуване рішення відповідача від 28 березня 2025 року не відповідає критеріям обґрунтованості, вмотивованості, чіткості та зрозумілості акта індивідуальної дії, тому суд апеляційної інстанції погоджується з  доводами скаржника, що назване вище рішення відповідача є протиправним та підлягає до  скасування, а позов до задоволення.
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги  знайшли своє підтвердження, а  висновки суду першої інстанції є такими, що  зроблені з  порушенням  норм матеріального та процесуального права  та  неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для вирішення справи, а відтак апеляційна скарга підлягає до задоволення.
Що ж стосується  вимог позивача щодо розподілу судових витрат, то з матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду з вказаним позовом позивач сплатив судовий збір 968,96 грн при поданні позовної заяви та 1453,44 грн при поданні апеляційної скарги.
Позаяк рішення у цій справі ухвалено на користь позивача, то з урахуванням  ст.132, ст. 139 КАС  України позивачу належить присудити за рахунок бюджетного фінансування  відповідача судові витрати по сплаті судового збору на загальну суму 2422,40 грн.
Також позивач просив стягнути  на його користь за рахунок бюджетного фінансування відповідача судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката в суді першої інстанції у розмірі 10000 грн та у суді апеляційної інстанції в розмірі 5000 грн. 
На підтвердження обставин щодо вказаних судових витрат  позивач надав суду:
-          договір про надання правової допомоги №104/09042025 від 09 квітня 2025 року,
-          укладеним між адвокатом Божком Андрієм Володимировичем та Позивачем;
-          рахунок №1/104/09042025 від 11 квітня 2025 року;
-          платіжною інструкцією №734759029. від 11 квітня 2025 року, видану Акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк»;
-          актом про надання адвокатських послуг №1 від 03 червня 2025 року до Договору;
-          електронну копію завіреної Додаткової угоди №1 від 08 липня 2025 року до Договору про надання правової допомоги №104/09042025 від 09 квітня 2025 року, укладеного між адвокатом Божком Андрієм Володимировичем та ОСОБА_1 ;
-          електронну копію належним чином завіреного рахунку №2/104/09042025 від 08 липня 2025 року, виставленого адвокатом Божком Андрієм Володимировичем на підставі Договору про надання правової допомоги №104/09042025 від 09 квітня 2025року, укладеного між адвокатом Божком Андрієм Володимировичем та ОСОБА_1 ;
-          електронну копію завіреної платіжної інструкції №СНВ6-52Н1-МВВ4-060А від 08 липня 2025 року, виданої Акціонерним товариством «Універсал Банк»;
-          електронну копію належним чином завіреного акту про надання адвокатських послуг №2 від 28 липня 2025 року до Договору про надання правової допомоги №104/09042025 від 09 квітня 2025 року, укладеного між адвокатом Божком Андрієм Володимировичем та ОСОБА_1 ;
-          доказ направлення ОСОБА_1 в електронний кабінет ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військової частини НОМЕР_1 ) у підсистемі «Електронний суд» Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи копії цього Клопотання та доданих до нього документів.
  Положеннями  статті 59 Конституції України  закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Відповідно до частин першої, другої  статті 16 КАС України  учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, установлених законом.
Пунктом 4 частини першої  статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»  визначено, що договір про надання правничої допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Види адвокатської діяльності перелічені у  статті 19 Закону № 5076-VI.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).
Частиною першою  статті 139 КАС України  передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього  Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору (частина третя  статті 139 КАС України).
За змістом  статті 132 КАС України  судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких, в свою чергу, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно зі  статтею 134 КАС України  витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4)    ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
  Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 постанови).
Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
При цьому для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема, у випадку укладення ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Відповідно до частини сьомої  статті 139 КАС України  розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
За приписами частини третьої  статті 143 КАС України  якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. У цьому випадку суд виносить додаткове рішення в порядку, визначеному  статтею 252 цього Кодексу  (частина п`ята  статті 143 КАС України).
З аналізу наведених норм процесуального закону вбачається, що витрати на професійну правничу допомогу належать до судових витрат, що, однак, не зумовлює висновку про їх обов`язкову наявність у кожній справі.
Певної форми відповідної заяви та вимог до її змісту законом не передбачено, отже, така заява може бути письмовою або усною (під час фіксування судового засідання технічними засобами).
Вирішуючи питання темпоральних меж подання заяви про стягнення витрат на правову допомогу, а також доказів на підтвердження їх фактичного понесення та розміру, колегія суддів об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у справі №340/2823/21 зауважила, що вказівка у частині сьомій статті 139, частині третій  статті 143 КАС України  на судові дебати, до закінчення яких сторона може заявити суду прохання (вимогу, клопотання) про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, потрібно розуміти не як єдино можливу стадію розгляду справи по суті, на якій дозволяється повідомити суду про цю обставину. Це є останній етап - перед виходом суду до нарадчої кімнати для ухвалення судового рішення за наслідками розгляду справи - для того, щоб сторона могла заявити про необхідність подати докази на підтвердження розміру понесених витрат, які підлягають розподілу за наслідками розгляду справи.
Проте, підстави для розподілу судових витрат, зокрема витрат на правничу допомогу, мають існувати до того, як справа буде розглянута по суті.
Таким чином, відповідно до позиції об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у справі № 340/2823/21, саме своєчасне звернення сторони із заявою про стягнення судових витрат є передумовою розгляду судом цього питання.
З матеріалів справи убачається, що позивач дотримався положень законодавства щодо своєчасного звернення до суду з клопотанням та підтверджуючими документами з приводу  присудження судових витрат на професійну правничу допомогу. 
При цьому колегія суддів зазначає, що принцип співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу повинен застосовуватися відповідно до вимог частини шостої  статті 134 КАС України  лише за наявності клопотання іншої сторони, про що в черговий раз звернула увагу Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 березня 2025 року у справі № 275/150/22, правові висновки якої підлягають до застосування     у спірних правовідносинах.
Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень заявлений до відшкодування розмір  витрат на професійну правничу допомогу адвоката не оспорюється. Клопотань, заперечень та відповідних доказів щодо не співмірності заявлених витрат на професійну правничу допомогу  відповідачем не заявлено  та  не надано доказів їх не співмірності із обсягом виконаних адвокатом у цій справі робіт.
Крім того відповідач в свою чергу належним чином на основі достатніх, належних та допустимих доказів не спростував факт понесення цих витрат позивачем, понесення їх у заявленому розмірі, а також не вказував про не співмірність цього розміру витрат складності справи.
При цьому судом апеляційної інстанції установлено, що приведений у договорі та актах  про надання адвокатських послуг перелік послуг є фактично виконаним, позаяк підтверджується матеріалами цієї справи.
Надавши оцінку наявним в матеріалах справи доказам складу та розміру витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги, перевіривши їх розумну необхідність для цієї справи та відповідність наданих послуг видам правової допомоги, визначеним ст.ст.19, 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а також враховуючи предмет спору та ціну позову, значення справи для сторін та конкретні обставини справи, суті виконаних послуг, та урахувавши відсутність  юридичного супроводу адвоката в суді у зв`язку з розглядом справи в порядку спрощеного позовного провадження,  колегія суддів приходить  висновку, що про наявність підстав для стягнення на користь позивача  витрат на професійну правничу допомогу   у розмірі 15000 грн.
Відповідно до статті 8 Конституції України, статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» (рішення від 21 січня 1999 року), зокрема, зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Європейської конвенції з прав людини і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент.
Тому за наведених вище підстав, якими обґрунтовано судове  рішення, суд не убачає необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи, зазначені сторонами, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у  цій справі
Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 317, ст. 321, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,  
                                             П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу   ОСОБА_1  задовольнити.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 червня 2025 року  у справі № 380/7286/25  скасувати.
Ухвалити постанову якою адміністративний позов ОСОБА_1 до  Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонний загін)   задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати рішення про відмову ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в перетинанні державного кордону України, винесене 28 березня 2025 року Начальником 2 Групи інспекторів прикордонного контролю Відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (тип Б) Відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_4 » (тип Б) ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військової частини НОМЕР_1 ) лейтенантом ОСОБА_3 .
Стягнути за рахунок бюджетного фінансування Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонний загін,  адреса АДРЕСА_1 , Код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 (адреса АДРЕСА_2 , Україна РНОКПП НОМЕР_5 ) судові витрати, понесені у суді першої та апеляційної інстанцій, по сплаті судового збору у розмірі 2422,40 грн та  на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 15000грн. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої  статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	С. М. Шевчук 	
судді	 	Р. В. Кухтей 	
 	 	С. П. Нос