Дата документу 02.09.2025 Справа № 333/2050/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ЄУН 333/2050/20                                         Головуючий у І інстанції: Піх Ю.Р.
Провадження № 22-ц/807/1555/25                                   Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 вересня 2025 року         м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:
Головуючого:         Полякова О.З.,
суддів: Гончар М.С.,
        Кухаря С.В.,
секретар: Остащенко О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1  в особі представника –  адвоката Джанелідзе Олени Анатоліївни на ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23 червня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Джанелідзе Олени Анатоліївни про визнання таким, що не підлягає виконанню, судового наказу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30 квітня 2020 року; заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Вільнянский відділ Державної виконавчої служби у Запорізькому районі Запорізької області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса),-
В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2025 року  ОСОБА_1  в особі представника – адвоката Джанелідзе О.А. звернувся до суду з заявою про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Вільнянский відділ Державної виконавчої служби у Запорізькому районі Запорізької області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).
В обґрунтування заяви зазначено, що 30 квітня 2020 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя видано судовий наказ за заявою ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частки від заробітку (доходу) боржника платника аліментів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, щомісячно, до досягнення дітьми повноліття, починаючи з 24.04.2020.
Боржник – ОСОБА_1  не отримував копії судового наказу в порядку статті 169 Цивільного процесуального кодексу України. Боржник весь цей час був необізнаним про наявність судового наказу про стягнення з нього аліментів на користь колишньої дружини на утримання своїх неповнолітніх дітей, а також про відкриття щодо нього виконавчого провадження про стягнення аліментів у Вільнянському відділі Державної виконавчої служби у Запорізькому районі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). 
ОСОБА_1 вперше дізнався про наявність судового наказу про стягнення з нього аліментів і про відкрите виконавче провадження з цього питання, коли державний виконавець надіслав йому засобами зв`язку (через вайбер) вимогу про сплату заборгованості по аліментам, яка ще станом на 01.02.2022 рік дорівнювала суму в розмірі 117990,02 грн. Тому вважає, що судовий наказ від 30 квітня 2020 року у справі №333/2050/20 не був у встановленому законом порядку виданий/направлений боржнику, та до цього часу вказаний судовий наказ не набрав законної сили, і тому у даному випадку є підстави для визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню відповідно до пункту 1 статті 173, статті 432 ЦПК України.
Посилаючись на означені обставини,  ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Джанелідзе О.А. просив суд визнати таким, що не підлягає виконанню судовий наказ від 30 квітня 2020 року, виданий Комунарським районним судом м. Запоріжжя у справі № 333/2050/20 про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частки від заробітку (доходу) боржника платника аліментів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, щомісячно, до досягнення дітьми повноліття, починаючи з 24.04.2020.
Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23 червня 2025 року в задоволенні заяви відмовлено.
Не погоджуючись із вищезазначеною ухвалою суду,  ОСОБА_1  в особі представника – 
адвоката Джанелідзе О.А. через підсистему «Електронний суд» подав апеляційну скаргу,в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23 червня 2025 рокута ухвалити нове рішення про задоволення заяви.
В обґрунтування апеляційної скарги, повторюючи доводи заяви,  ОСОБА_1  в особі представника – адвоката Джанелідзе О.А.зазначає, що судовий наказ від 30 квітня 2020 року по справі № 333/2050/20, який був виданий Комунарським районним судом м. Запоріжжя з грубим порушеннями вимог ЦПК України, слід вважати виданим помилково, а накопичення станом на сьогодні значної суми заборгованості по аліментам і штрафним санкціям унеможливлює виконання цього судового наказу Заявником у добровільному порядку, і тому є підстави для застосування ст. 432 ЦПК України і визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню.
14 серпня 2025 року до апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_2 про відмову від стягнення аліментів та підтримку апеляційної скарги, в якій вона зазначає, що на теперішній час між нею та ОСОБА_1 досягнуто згоди щодо врегулювання питання утримання дітей без судового стягнення аліментів, у зв`язку з чим, вона відмовляється від подальшого стягнення аліментів з ОСОБА_1 та не заперечує проти задоволення його апеляційної скарги.
01 вересня 2025 року через підсистему «Електронний суд» надійшла заява представника ОСОБА_1 – адвоката Джанелідзе О.А. про розгляд справи без участі скаржника та його представника.
Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені відповідно до вимог чинного законодавства. Клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.
Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегія суддів вирішила розглядати справу за відсутності осіб, які не з`явились.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на таке.
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам оскаржувана ухвала суду відповідає. 
Так, відмовляючи в задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що судовий наказ було видано не помилково, а за заявою заявника про стягнення аліментів та на законних підставах, натомість боржник не надав суду доказів добровільного виконання судового наказу чи примирення між сторонами, у зв`язку з чим, обов`язок боржника виконати судовий наказ не припинився. У зв`язку зі зміною обставин, які мають істотне значення, платник аліментів у порядку визначеному законом, зокрема шляхом звернення до суду з відповідним позовом, має право на звільнення його від обов`язку щодо сплати аліментів. Однак, з таким позовом ОСОБА_1 до суду не звертався, а подав заяву про визнання судового наказу про стягнення аліментів таким, що не підлягає виконанню.
Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на таке.
Відповідно до частини першої та другої статті 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.
Наслідком визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, відповідно до пункту 5 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» є закінчення виконавчого провадження.
Загалом підстави для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, можна поділити на дві групи: матеріально-правові та процесуально-правові.
Процесуально-правовими підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.
До матеріально-правових підстав для визнання виконавчого листа (документа) таким, що не підлягає виконанню, можна віднести ті обставини, що свідчать про припинення обов`язку боржника з передбачених законом підстав.
Отже, перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково не є виключним.
Зазначене узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 20 лютого 2019 року у справі № 2-4671/11.
Саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.
Сутність процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню полягає, насамперед, у встановленні обставин та фактів, що свідчать про відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, або наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа.
Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 24 червня 2020 року у справі № 520/1466/14-ц, від 09 вересня 2021 року у справі № 824/67/20, від 09 червня 2022 року у справі № 2-118/2001.
Таким чином, до підстав для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, відносяться випадки, коли відсутня матеріальна передумова для його виконання, тобто об`єктивно відсутній обов`язок боржника; або випадки видачі виконавчого документа, коли його не треба було видавати, тобто випадки помилкової видачі виконавчого документа.
Так, суд першої інстанції правильно вказав, що зазначені представником заявника обставини на підтвердження необхідності визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню не є обґрунтованими та такими, що можуть бути підставою для задоволення заяви.
Доводи заяви зводяться до того, що боржник не отримував копії судового наказу, а також опису неправомірних дій державного виконавця під час його примусового виконання.
Суд першої інстанції не встановив помилковості видання судового наказу або повної чи часткової відсутності обов`язку у боржника у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин. Обставин, які виключають необхідність проведення виконавчих дій за цим виконавчим документом не встановлено.
Суд першої інстанції правильно зазначив, що цивільне процесуальне законодавство містить особливий порядок перегляду судового наказу про стягнення аліментів. 
Так, згідно ч.7 ст.170 ЦПК України у разі видачі судового наказу про стягнення аліментів боржник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів.
Заявнику роз`яснено положення ст. 273 СК України, відповідно до якої якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267-271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення.
Колегія суддів зауважує, що наслідком використання такого способу захисту не може бути визнання судового наказу про стягнення аліментів таким, що не підлягає виконанню, адже на момент його видачі були наявні всі умови фактичного і нормативного характеру у сукупності. Визначений судовим наказом обов`язок сплати аліментів в певному розмірі може бути лише скорегований позовною заявою про зменшення розміру аліментів. 
Колегія суддів не бере до уваги заяву ОСОБА_2 про відмову від стягнення аліментів та підтримку апеляційної скарги, в якій вона зазначає, що на теперішній час між нею та ОСОБА_1 досягнуто згоди щодо врегулювання питання утримання дітей без судового стягнення аліментів, у зв`язку з чим, вона відмовляється від подальшого стягнення аліментів з ОСОБА_1 та не заперечує проти задоволення його апеляційної скарги, оскільки заява містить відмову від подальшого стягнення аліментів, проте не стосується їх стягнення у минулому, тобто часу видачі Комунарським районним судом м. Запоріжжя судового наказу від 30 квітня 2020 року, а питання про відсутність претензій до платника аліментів може бути вирішено у виконавчому провадженні. 
З огляду на вищевикладене, порушень норм процесуального права, які могли б призвести до скасування ухвали суду першої інстанції, апеляційний суд не встановив.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
При цьому, колегія суддів враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів зскаржника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції. 
За таких обставин, апеляційний суд доходить висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена із додержанням вимог закону і не може бути скасована з підстав, що викладені в апеляційній скарзі, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника –  адвоката Джанелідзе О.А. слід залишити без задоволення, а ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23 червня 2025 року в цій справі– залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  в особі представника –  адвоката Джанелідзе Олени Анатоліївни  –залишити без задоволення.
Ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23 червня 2025 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 11 вересня 2025 року.

Головуючий:

Судді: