Дата документу 23.09.2025 Справа № 332/50/24

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 332/50/24 Головуючий у І інстанції: Сінєльнік Р.В.
Провадження № 22-ц/807/1592/25                               Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
23 вересня 2025 року         м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:
Головуючого:         Полякова О.З.,
суддів: Кочеткової І.В.,
        Кухаря С.В.,
секретар: Остащенко О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою  ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Кари Руслани Теодозіївни на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 11 червня 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат,-
В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2023 року ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 28.05.2008 між ОСОБА_1 та АКБ «Форум» укладений Кредитний договір №0152/08/07-Nv, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 64000 доларів зі сплатою 13 % річних. Також 28.05.2008 року між ОСОБА_2 та АКБ «Форум» укладений Договір поруки. 
Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 29.04.2009 стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 543641,64 грн заборгованості за кредитним договором та судовий збір у розмірі 1700 грн з кожного.
Станом на дату подання позову вищевказане рішення суду залишається невиконаним.
26.03.2019 між ПАТ «Банк Форум» та ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста» укладено Договір про відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Банк Форум» відступило ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста», а ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста» набуло права вимоги за кредитними договорами до позичальників та/або поручителів, в тому числі за Договором кредиту №0152/08/07-Nv від 28.05.2008 та договором поруки №б/н від 28.05.2008.
На підставі договору від 26.03.2019 позивач набув право вимоги до відповідачів, та з огляду на те, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 не виконали вищезазначене рішення суду, ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста» набуло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат та 3% річних.
Відповідно до розрахунку заборгованості, загальний розмір заборгованості зі сплати інфляційних втрат та 3% річних за рішенням суду, що підлягає стягненню станом на 08.12.2023, становить 97251,04 грн, з яких: нараховані 3% річних – 19794,51 грн та 77456,53 грн – втрати від інфляції. 
Посилаючись на означені обставини, ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста» просило суд стягнути солідарно з  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь товариства 3 % річних та інфляційні втрати в розмірі 97251,04 грн, витрати на правову допомогу в розмірі 20000 грнта 2684 грн судового збору.
Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 11 червня 2025 року закрито провадження у справі в частині позовних вимог до ОСОБА_2 у зв`язку з його смертю.
Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 11 червня 2025 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста» 3 % річних та інфляційні втрати в загальному розмірі 97251,04 грн, що складаються з: 19794,51 грн – 3 % річних та 77456,53 грн інфляційних втрат; 10000 грн витрат на правову допомогу та 2684 грн судового збору.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду,  ОСОБА_1  в особі представника – адвоката Кари Р.Т. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить скасувати рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 11 червня 2025 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що строк пред`явлення до виконання виконавчого листа, виданого на виконання рішення Василівського районного суду Запорізької області від 29.04.2009 у справі № 2-983 про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ АКБ «Форум» суми боргу за кредитним договором, закінчився 12.05.2012, строк повторного пред`явлення його виконання сплив 28.12.2013. Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 18.11.2020, що набрала законної сили 09.12.2020, відмовлено в задоволенні заяви ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста» про поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання.
На думку скаржниці, оскільки 3 % річних та інфляційні втрати є похідними вимогами від задоволених вимог рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 29.04.2009, строк пред`явлення якого сплив 28.12.2013 строк на повторне виконання не поновлено, то відповідно, і строк на пред`явлення позову про стягнення похідних вимог також втрачено.
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.
У судовому засіданні представник  ОСОБА_1 – адвокат Кара Р.Т. наполягала на задоволенні апеляційної скарги, скасуванні оскаржуваного рішення та відмові в задоволенні позову.
Представник ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста» – адвокат Муравський В.В. заперечував проти доводів апеляційної скарги, вказуючи на їх помилковість та необґрунтованість, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, оскаржуване рішення – без змін.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи учасників справ, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на таке.
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК Українисуд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. 
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду відповідає.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що на час подання позову відповідач не виконала основного зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення трьох процентів річних за вказаний вище період, що передбачено ст. 625 ЦК України.
Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на таке.
Суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 29.04.2009 стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АКБ «Форум» в особі Запорізької філії АКБ «Форум» 543641,64 грн заборгованості за кредитним договором та судовий збір у розмірі 1700 грн з кожного
На підставі вказаного рішення суду Василівським районним судом Запорізької області видано виконавчі листи.
Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 07.08.2019 задоволено заяву ТОВ «Фінансова компанія Веста» про заміну сторони стягувавча у справі № 2-983/09 за позовом ПАТ «Банк Форум» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором , ПАТ «Банк Форум» замінено на ТОВ «ФК «Веста». 
26.03.2019 між ПАТ «Банк Форум» та ТОВ «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» укладено Договір про відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Банк Форум» відступило ТОВ «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» набуло права вимоги за кредитними договорами до позичальників та/або поручителів, в тому числі за Договором кредиту № 0152/08/07-Nv від 28.05.2008 та договором поруки № б/н від 28.05.2008.
Протоколом загальних зборів учасників TOB «Фінансова компанія «Веста» за №06/08-2019 від 06.08.2019 – TOB «Фінансова компанія «Веста» змінило назву на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста», в зв`язку з чим, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» виступає правонаступником прав та обов`язків TOB «Фінансова компанія «Веста».
Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 18.11.2020 відмовлено в задоволені заяви ТОВ «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста» про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа № 311/2535/19. 
Відповідно до положень статей 525-526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати
та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 6 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18) дійшла висновку, що системне тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України у їх взаємозв`язку дає підстави для висновку, що натуральним є зобов`язання, вимога в якому хоча і існує, проте не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Положення статті 625 ЦК України щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат як спеціальної міри відповідальності за порушення грошового зобов`язання може бути застосовано до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, отже кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на захист в судовому (примусовому) порядку вимоги про нарахування 3% річних та інфляційних втрат.
Верховний Суд у постанові від 06 березня 2019 року по справі № 757/44680/15-ц здійснив тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України та дійшов висновку про те, що:
1) натуральним є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном;
2) конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку;
3) кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.
У вказаній справі, дійшовши висновку про натуральний характер зобов`язання, суд касаційної інстанції виходив з того, що вимога кредитора не може бути захищена в судовому порядку за спливом позовної давності.
Разом з тим, як правильно зауважив суд першої інстанції, у справі, що переглядається, основна вимога кредитора вже захищена судом у рішенні  Василівського районного суду м. Запоріжжя від 29.04.2009 у справі № 2-983/09, за яким з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в солідарному порядку стягнуто суму заборгованості, а отже зобов`язання не можна вважати натуральним.
Можливість нарахування боржникові кредитором наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, після реалізації права на дострокове стягнення усієї суми кредиту, встановлена також постановою Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року по справі №127/15672/16-ц.
Відповідно до статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.
Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.
Суд першої інстанції правильно вказав, що в цій справі розмір заборгованості вже встановлений судовим рішенням, ухваленим у справі № 2-983/09, що набрало законної сили, та складає 543641,64 грн, правильно застосувавши схожий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 28 вересня 2021 року у справі № 759/4755/19.
Також правильним є висновок, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
З огляду на вищевикладене, оскільки на час подання позову відповідач не виконала основного зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення трьох процентів річних за вказаний вище період, що передбачено ст. 625 ЦК України, тому суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення ОСОБА_1 3% річних та інфляційних збитків у заявленому позивачем розмірі 97251,04 грн.
Доводи апеляційної скарги зводяться до тверджень відповідача про те, що позивач пропустив строк пред`явлення виконавчого листа до виконання, та відсутності у зв`язку з цим відкритих виконавчих проваджень, проте колегія суддів зауважує, що пропуск такого строку не спростовує наявності боргу та не може бути підставою звільнення  ОСОБА_1 від виконання її зобов`язань.
Існування боргу, підтвердженого остаточним судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення постановлене, підґрунтя для «законного сподівання» на виплату цього боргу і становить «майно» цієї особи у розумінні статті 1 Першого протоколу Конвенції, а відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, ухваленого на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, передбачене ст. 1 Першого протоколу (рішення ЄСПЛ у справах: «Агрокомплекс проти України», «Іванов проти України»).
Сама ОСОБА_1 наявності боргу не заперечувала і не спростувала розрахунку, наданого позивачем. 
З огляду на встановлені у цій справі обставини, колегія суддів зауважує, що очевидним є той факт, що на теперішній час стягнення інфляційний втрат та 3% річних є єдиним способом захисту прав кредитора, що відповідає численним позиціям Верховного Суду, а сплив строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання жодним чином не впливає на наявність або відсутність підстав для здійснення нарахувань, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, вони зводяться до неправильного тлумачення позивачем норм матеріального права, і є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права і зводяться до повторювання аргументів відзиву на позовну заяву, яким було надано вичерпну правову оцінку під час розгляду справи в суді першої інстанції.
Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції, висновки суду є достатньо аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України»,  № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції. 
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76-78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Кари Р.Т. слід залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 11 червня 2025 року – без змін.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Кари Руслани Теодозіївни – залишити без задоволення.
Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 11 червня 2025 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 25 вересня 2025 року.

Головуючий:

Судді: