ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 листопада 2025 року
м. Харків
справа № 953/12544/23
провадження № 22-ц/818/365/25  
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого –                Пилипчук Н.П.,
суддів –                        Маміної О.В., Тичкової О.Ю.,
за участю секретаря –        Львової С.А.,
учасники справи:
позивач – Державне підприємство «Державний інститут по проектуванню підприємств коксохімічної промисловості»,
відповідачка – ОСОБА_1 ,
треті особи – Харківська міська рада, ОСОБА_2 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 08 серпня 2024 року в складі судді Власової Ю.Ю.
в с т а н о в и в:
У грудні 2023 року Державне підприємство «Державний інститут по проектуванню підприємств коксохімічної промисловості» звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_1 , треті особи: Харківська міська рада, ОСОБА_2 про відновлення порушеного права.
Позовна заява мотивована тим, що на підставі рішення Київського РВК м. Харкова № 241 від 15 серпня 1973 року трикімнатна ізольована квартира за адресою: АДРЕСА_1 включена до числа службових житлових приміщень Державного інституту по проектуванню підприємств коксохімічної промисловості «Гипрококс», яке в подальшому було перейменовано в Державне підприємство «Гипрококс». 
Вказав, що підприємство ніколи не відмовлялося від свого права на вище вказану квартиру, як на службове житло, і такого наміру не мало. 
Посилався на те, що рішенням Київського районного суду м. Харкова від 23 вересня 2022 року у справі № 953/2463/21 за позовом ОСОБА_3 до Харківської міської ради про визнання права власності в порядку набувальної давності, позов задоволено, визнано за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 79,40 кв м і житловою площею 52.60 кв м.
Зазначив, що при розгляді справи № 953/2463/21 у Харківському апеляційному суді він дізнався, що 17 грудня 2022 року зазначена квартира відчужена на ім`я ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, реєстровии? № 433, видании? 17 грудня 2022 року, видавник: приватнии? нотаріус Харківського міського нотаріального округу Алекаєва З.Б.; номер відомостеи? про речове право: 48737549; підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та і?х обтяжень, індекснии? номер: 65818163 від 17 грудня 2022 року 14:22:32, приватнии? нотаріус Алекаєва З.Б., Харківськии? міськии? нотаріальнии? округ, Харківська обл. 
Постановою Харківського апеляційного суду від 07 вересня 2023 року апеляційні скарги Державного підприємства «Державний інститут по проектуванню підприємств коксохімічної промисловості» та керівника Київської окружної прокуратури м. Харкова – задоволено, рішення Київського районного суду м. Харкова від 23 вересня 2022 року – скасовано та ухвалено нове, позовну заяву ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку набувальної давності – залишено без задоволення.
Вважав, що позбавлений можливості користуватися зазначеною службовою квартирою, оскільки відповідачка перешкоджає йому користуватися та розпоряджатися нею. В даному випадку звільнення квартири та відновлення становища, що існувало до порушення, є безпосереднім питанням безпеки працівників підприємства та можливості безперешкодного доступу до приміщення та його використання в службових цілях.
Просив відновити право Державного підприємства «Гипрококс» на користування та розпорядження службовою квартирою за адресою:  АДРЕСА_1 шляхом визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , який був укладений 17 грудня 2022 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , зареєстрований 17 грудня 2022 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Алекаєвою З.Б., номер відомостей про речове право: 48737549; виселити ОСОБА_1 разом з членами її сім`ї із квартири за адресою: АДРЕСА_1 ; стягнути з відповідача судові витрати.
У липні 2024 року Державне підприємство «Державний інститут по проектуванню підприємств коксохімічної промисловості» подав заяву в якій просив залишити без розгляду позовні вимоги в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , який був укладений 17 грудня 2022 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , зареєстрований 17 грудня 2022 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Алекаєвою З.Б., номер відомостей про речове право: 48737549.
Просив розглянути позовні вимоги Державного підприємства «Державний інститут по проектуванню підприємств коксохімічної промисловості» про відновлення права Державного підприємства «Гипрококс» на користування та розпорядження службовою квартирою за адресою: АДРЕСА_1 та про виселення ОСОБА_1 разом з членами її сім`ї із квартири за адресою:  АДРЕСА_1 і задовольнити їх.
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 08 серпня 2024 року позов Державного підприємства «Державний інститут по проектуванню підприємств коксохімічної промисловості» - задоволено, відновлено право Державного підприємства «Державний інститут по проектуванню підприємств коксохімічної промисловості» на користування та розпорядження службовою квартирою за адресою: АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_1 разом з членами її сім`ї із квартири АДРЕСА_2 ; стягнуто з ОСОБА_1 на користь Державного підприємства «Державний інститут по проектуванню підприємств коксохімічної промисловості» судовий збір у розмірі 2684,00 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення по суті позовних вимог, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач не є власником спірної квартири, а позивач фактично просить визнати за ним такі складові права власності як право користування та право розпорядження, такого обсягу прав у нього раніше не було, таким чином ці вимоги є по своїй суті направленими на встановлення права власності. Зазначила, що матеріали справи не містять доказів перейменування позивача, тому вона вважає, що це зовсім різні юридичні особи, які не мають жодного відношення одна до одної. Державне підприємство «Державний інститут по проектуванню підприємств коксохімічної промисловості» ніколи не мав прав на спірну квартиру, як на службове житло, а реєстрація права власності на ОСОБА_3 та неї не скасовані. Посилалася на те, що в будь-якому разі вона є добросовісним набувачем квартири. Посилалася на те, що права особи, яка вважає себе власником майна підлягають захисту шляхом задоволення віндикаційного позову в разі, якщо існують підстави, передбачені ст.388 ЦК України, які дають право витребувати майно в добросовісного набувача. Для підтвердження права на спірну квартиру позивач повинен був надати реєстраційні документи, які б встановлювали його право на спірний об`єкт, за відсутності таких документів такого права не існувало. Вказала, що квартира, що фігурує у справі № 2-а-973/10/14/2018 та її квартира є різними об`єктами нерухомого майна, оскільки квартира, на яку претендує позивач житлова площа становить 53,1 кв м та загальна площа становить 81 кв м, а квартира, що належить їй складається з житлової площі 52,6 кв м та загальної площі 79,4 кв м. В свою чергу судові рішення по справі № 2-а-973/10/14/2018 відсутні в судовому реєстрі, що робить неможливим їх використання у якості доказів і ставить під сумнів їх існування.

16 січня 2025 року від ОСОБА_1 надійшли додаткові пояснення до апеляційної скарги, в яких посилалася на постанову Верховного Суду від 09 грудня 2024 року у справі № 754/446/22.

24 січня 2025 року та 31 березня 2025 року від Державного підприємства «Державний інститут по проектуванню підприємств коксохімічної промисловості» до суду апеляційної інстанції надійшли пояснення по справі, в яких викладено доводи позовної заяви.

17 листопада 2025 року представник ОСОБА_1 адвокат Гончаров С.І. подав заяву про відкладення розгляду справи, у зв`язку з терміновим відрядженням. 18 листопада 2025 року ОСОБА_1 подала заяву про відкладення розгляду справи, яка мотивована тим, що 22.10.2025 її приміщення дитячого садка постраждало внаслідок влучання ворожих дронів, у зв`язку з чим їй запропоновано бути присутньою 19.11.2025 при складанні акта обстеження пошкодженого майна. 18 листопада 2025 року ОСОБА_2 подав заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що він приймає участь в іншому судовому засіданні по іншій справі № 761/35070/25. Між тим, належних доказів того, на що посилаються зазначені особи, ними не надано. Виходячи з наведеного, а також того, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 були присутні на попередніх судових засіданнях апеляційного суду та надавали пояснення, а ОСОБА_1 детально виклала свої доводи та міркування в апеляційній скарзі, подала докази по справі, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності на підставі частини другої статті 372 ЦПК України.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, рішення суду – змінити.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що жодних правових підстав для проживання відповідачки у спірній квартирі судом не встановлено.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що постановою Київського районного суду м. Харкова від 09 вересня 2010 року у справі № 2а-973/10/14/2018 позовні вимоги Державного інституту по проектуванню підприємств коксохімічної промисловості «Гипрококс» до Виконавчого комітету Київської районної у м. Харкові ради, треті особи: Харківська міська рада, Комунальне підприємство «Жилкомсервіс» про визнання незаконними та скасування рішення, позовні вимоги задоволено, визнано незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету Київської районної у місті Харкові ради № 209 від 06 листопада 2009 року в частині виключення з числа службових трикімнатної ізольованої квартири АДРЕСА_2 (а.с.13-16).
Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2011 року постанову Київського районного суду м. Харкова від 09 вересня 2010 року змінено в частині визначення реквізитів визнаного незаконним та скасованого рішення, а саме: замість «06 листопада 2009 року» визначено «06 жовтня 2009 року». В іншій частині постанову Київського районного суду м. Харкова від 09.09.2010 залишено без змін (а.с.17-19).
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 23 червня 2011 року касаційні скарги Київської районної ради м. Харкова та Харківської міської ради залишено без задоволення, постанову Київського районного суду м. Харкова від 09 вересня 2010 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2011 року залишено без змін (а.с.20-23).
Вказаними судовими рішення встановлено, що рішенням ІНФОРМАЦІЯ_1 № 241 від 15 серпня 1973 року трикімнатна ізольована квартира за адресою: АДРЕСА_1 включена до числа службових житлових приміщень інституту «Гипрококс».
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 23 вересня 2022 року у справі № 953/2463/21 за позовом ОСОБА_3 до Харківської міської ради про визнання права власності в порядку набувальної давності, позов задоволено, визнано за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 79,40 кв м і житловою площею 52,60 кв м (а.с.24-26).
Постановою Харківського апеляційного суду від 07 вересня 2023 року апеляційні скарги Державного підприємства «Державний інститут по проектуванню підприємств коксохімічної промисловості» та керівника Київської окружної прокуратури м. Харкова –задоволено, рішення Київського районного суду м. Харкова від 23 вересня 2022 року –скасовано та ухвалено нове, позовну заяву ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку набувальної давності – залишено без задоволення, вирішено питання щодо судових витрат (а.с.32-37).
Ухвалою Верховного Суду від 27 листопада 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 07 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Харківської міської ради, треті особи: державний інститут по проектуванню підприємств коксохімічної промисловості «Гипрококс», ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку набувальної давності визнано неподаною та повернуто заявнику (а.с.38-39). 
17 грудня 2022 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири, за яким продавець зобов`язується передати квартиру АДРЕСА_2 , житловою площею 52,6 кв м, загальною площею 79,4 кв м, у власність покупцю, який зобов`язується прийняти цю квартиру і сплатити за неї обговорену грошову суму. Продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 824 653,00 грн, які отримані продавцем від представника покупця до підписання цього договору.
Відповідно до пункту 1.3 цього договору відчужувана квартира належить продавцю на праві особистої приватної власності на підставі рішення Київського районного суду м. Харкова від 23 вересня 2022 року, справа № 953/2463/21, н/п 2/953/367/22. Право власності на квартиру за продавцем зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме мано Виконавчим комітетом Коломацької сільської ради Полтавського району Полтавської області 30 листопада 2022 року, номер запису про право власності: 48674420, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:2668677463120 (а.с.40-42).
Аналогічне вказано в інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 323659227 від 22 лютого 2023 року (а.с.43-44).
11 травня 2023 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_2 (а.с.121-122).
Згідно відповіді юридичного департаменту Виконавчого комітету Харківської міської ради № 524/9-23 від 06 лютого 2023 року житловий будинок по АДРЕСА_3 1958 року побудови, рішенням 12 сесії Харківської міської ради народних депутатів 1 скликання від 28 вересня 1992 року «Про комунальну власність міста» було включено до комунальної власності Харківської міської територіальної громади. На теперішній час вказаний житловий будинок перебуває на балансі комунального підприємства «Жилкомсервіс» на підставі договору про передачу майна в господарське відання від 28 лютого 2007 року № 1288 (чинний в редакції додаткової угоди від 01 вересня 2016 року). Окремих рішень сесій Харківської міської ради щодо прийняття/вилучення квартири АДРЕСА_2 до/із комунальної власності не приймалося. Інформація стосовно приватизації квартири АДРЕСА_2 відсутня, інформація про осіб (склад сім`ї), які мешкали або були зареєстровані, а також підстави для їхнього проживання відсутні. Особовий рахунок на зазначену квартиру закритий 01 грудня 2008 року. Відповідно до відомостей реєстру територіальної громади міста Харкова, інформація щодо реєстрації місця проживання будь-яких осіб за адресою: АДРЕСА_1 відсутня (а.с.135-136,179,210).
Матеріали справи також містять копію рішення 12 сесії Харківської міської ради народних депутатів 11 скликання від 28 вересня 1992 року «Про комунальну власність міста», з додатку до якого не вбачається, що житловий будинок по АДРЕСА_3 1958 року побудови, було включено до комунальної власності Харківської міської територіальної громади (а.с.146-149,211-212).
Згідно відповіді Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради № 1771/0408/22 від 12 грудня 2022 року відповідно до даних відділу збереження технічної документації КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради, інвентаризаційна справа за адресою: АДРЕСА_1 не складалась, не обліковується та у відділі відсутня. Згідно з наявними архівними матеріалами за адресою: АДРЕСА_3 , реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_4 , як на окремий об`єкт нерухомого майна, станом на 31 грудня 2012 року КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради не проводилась (а.с.150-151).

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі – Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ від 24 листопада 1986 року у справі «Gillow v. the U.K.»), так і на наймача (рішення ЄСПЛ від 18 лютого 1999 року у справі «Larkos v. Cyprus»).
У пункті 2 статті 8 Конвенції чітко визначені підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
У пунктах 40–44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме – від наявності достатніх та триваючих зав`язків із конкретним місцем.
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «McCann v. the United Kingdom», заява № 19009/04, пункт 50).
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
У статті 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.
Службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього (частина перша статті 118 ЖК України).
Згідно з частиною першою статті 122 ЖК України на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті ради видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення.
Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Як вбачається з судових рішень у справі № 2а-973/10/14/2018, які набрали законної сили, трикімнатна ізольована квартира за адресою АДРЕСА_1 включена до числа службових Державного підприємства «Державний інститут по проектуванню підприємств коксохімічної промисловості «Гипрококс» з 15 серпня 1973 року, на підставі рішення ІНФОРМАЦІЯ_1 № 241 від 15 серпня 1973 року. Також матеріали справи свідчать про те, що підприємство ніколи не відмовлялося від свого права на вище вказану квартиру, як на службове житло. 
Також матеріали справи не містять доказів виключення спірної квартири із числа службових.
Виходячи з наведеного колегія суддів погоджується з правильним висновком суду першої інстанції про те, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 є службовою квартирою Державного підприємства «Державний інститут по проектуванню підприємств коксохімічної промисловості».
Відповідно до частини 1 статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Частиною 3 статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення, та відповідно, ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.
Матеріали судової справи не містять відповідного рішення про надання ОСОБА_1 ордера на вселення до службового житла, а саме до спірної квартири.
Колегія суддів погоджується з обґрунтованим висновком суду першої інстанції про те, що договір купівлі-продажу спірної квартири від 17 грудня 2022 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , в даному випадку не є підставою для вселення у службове жиле приміщення.
Також, суд першої інстанції правильно врахував ту обставину, що постановою Харківського апеляційного суду від 07 вересня 2023 року скасовано рішення Київського районного суду м. Харкова від 23 вересня 2022 року у справі № 953/2463/23, та ухвалено нове судове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку набувальноі? давності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
Встановивши, що відповідачка без достатніх правових підстав проживає в спірній квартирі, чим порушує права позивача на користування та розпорядження житлом, оцінивши виселення на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про задоволення позовних вимог.
Твердження ОСОБА_1 про те, що позивач не є власником спірної квартири, а фактично просить визнати за ним такі складові права власності як право користування та право розпорядження, такого обсягу прав у нього раніше не було, таким чином ці вимоги є по своїй суті направленими на встановлення права власності, колегія суддів відхиляє, з огляду на те, що у відповідності до вимог чинного на той час законодавства було включено спірну квартиру до числа службових житлових приміщень позивача.
Посилання ОСОБА_1 на те, що матеріали справи не містять доказів перейменування позивача, тому вона вважає, що це зовсім різні юридичні особи, які не мають жодного відношення одна до одної, є неспроможними з огляду на те, що ДП «Гипрококс» є скороченою назвою Державного підприємства «Державний інститут по проектуванню підприємств коксохімічної промисловості», що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Посилання ОСОБА_1 на те, що права особи, яка вважає себе власником майна підлягають захисту шляхом задоволення віндикаційного позову в разі, якщо існують підстави, передбачені ст.388 ЦК України, які дають право витребувати майно в добросовісного набувача, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки матеріали справи та відомості з Єдиного державного реєстру судових рішень свідчать про те, що власник майна звернувся до суду з таким позовом, зокрема справа № 953/622/24 та за результатами розгляду даної справи рішенням Київського районного суду м. Харкова від 02 жовтня 2024 року, яке залишено без змін постановою Харківського апеляційного суду від 05 листопада 2025 року, позов задоволено, витребувано у ОСОБА_1 на користь Харківської міської територіальної громади в особі Харківської міської ради квартиру АДРЕСА_2 .
Доводи ОСОБА_5 про те, що квартира, яку вона придбала та яку зазначено у справі № 2-а-973/10/14/2018 є різними об`єктами нерухомого майна, оскільки в них зазначені різні площі не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.
Посилання ОСОБА_1 на те, що судові рішення по справі № 2-а-973/10/14/2018 відсутні в судовому реєстрі, що робить неможливим їх використання у якості доказів і ставить під сумнів їх існування, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки за відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень постанову Київського районного суду м. Харкова від 09 вересня 2010 року у справі №2а-973/10/14/2018 надіслано судом до вказаного реєстру, однак номер справи вказано як 2а-973\10\14. Вказане судове рішення значиться за номером № 11345057.
Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, ЄСПЛ надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (рішення "Zehentner v. Austria" від 16 липня 2009 року, заява № 20082/02, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. 
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Колегія суддів враховує, що ОСОБА_1 зареєстрована за іншою адресою, а не в спірній квартирі, тобто забезпечена іншим житловим приміщенням. Тому за обставин цієї справи та відсутності встановлених фактів, які би могли впливати на право ОСОБА_1 на зайняття приміщення, її виселення зі спірної квартири є пропорційним, відповідає положенням національного законодавства і легітимній меті захисту права власності.

До суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 на підтвердження своїх доводів надала копію додаткової угоди від 01.09.2016 до договору № 1288 від 28.02.2007 про передачу майна в господарське відання, укладене між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради та Комунальним підприємством «Жилкомсервіс», копію рішення Харківської міської ради народних депутатів Харківської області Х сесії ХХІ скликання від 19.03.1992 «Про комунальну власність міста», копію рішення Харківської міської ради народних депутатів Харківської області ХІІ сесії ХХІ скликання від 28.09.1992 «Про комунальну власність міста». 
Колегія суддів зазначає, що надані документи не спростовують висновків суду, оскільки постановою Київського районного суду м. Харкова від 09 вересня 2010 року у справі № 2а-973/10/14/2018, постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2011 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 23 червня 2011 року, що рішенням ІНФОРМАЦІЯ_1 № 241 від 15 серпня 1973 року трикімнатна ізольована квартира за адресою: АДРЕСА_1 включена до числа службових житлових приміщень інституту «Гипрококс».

Між тим, колегія суддів зазначає про необхідність виключення з резолютивної частини оскаржуваного рішення суду вказівку про виселення членів сім`ї ОСОБА_5 , оскільки матеріали справи не свідчать про те, що члени сім`ї відповідачки також проживають у спірній квартирі та такі особи не залучені до участі у розгляді даної справи.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне виключити з другого абзацу резолютивної частини рішення: «разом з членами її сім`ї».
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки по суті апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.
Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 08 серпня 2024 року – змінити, виключити з другого абзацу резолютивної частини рішення: «разом з членами її сім`ї».
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий                                                        Н.П. Пилипчук

Судді                                                                О.В. Маміна

       О.Ю. Тичкова