ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"02" червня 2025 р.           Справа№ 910/3670/24
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Скрипки  І.М.
суддів:            Хрипуна О.О. 
          Мальченко А.О. 
 
при секретарі судового засідання  Цікра А.
за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 02.06.2025
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  Товариства з обмеженою відповідальністю "Довіра Аутдор" на рішення Господарського суду міста Києва від 08.08.2024 (повний текст складено та підписано 19.08.2024)
у справі №910/3670/24 (суддя Підченко Ю.О.)
за позовом Комунальної установи "Одесреклама" Одеської міської ради
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Довіра Аутдор"
про стягнення 8   660 295,66 грн,-
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
Комунальна установа «Одесреклама» Одеської міської ради (далі також - позивач, КУ «Одесреклама») звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Довіра Аутдор» (далі також - відповідач, ТОВ «Довіра Аутдор») про стягнення заборгованості за договором        № 351-рд від 01.05.2015 про право тимчасового користування місцями для розташування рекламних засобів у розмірі 8 749 927,43 грн.
Позивачем подано заяву про зміну (уточнення) предмету позову, відповідно до якої позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за договором на право тимчасового користування місцями для розташування рекламних засобів у сумі  8 660 295,66 грн, яка прийнята судом до розгляду, визначено, що спір у справі буде вирішений з урахуванням вимог по стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 5     616     221,83 грн, плати за розміщення незаповнених сюжетом рекламних засобів у розмірі 238     887,48 грн та пені в розмірі 2     805     186,35 грн.
Позивач надав додаткові пояснення у справі, в яких підтвердив сплату відповідачем частини заборгованості на суму 858    585,36 грн.
До початку судового засідання відповідачем подані докази сплати на користь позивача суми основного боргу в розмірі 276    195,12 грн та заявлено про зменшення штрафних санкцій (пені) до 10    000,00 грн.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття
Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.08.2024 у справі №910/3670/24 закрито провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Довіра Аутдор" на користь Комунальної установи "Одесреклама" Одеської міської ради основного боргу в розмірі 1   134   780, 48 грн.
Позов Комунальної установи "Одесреклама" Одеської міської ради задоволено.
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Довіра Аутдор" (04080,     м. Київ, вул. Кирилівська, 23; код ЄДРПОУ 33501602) на користь Комунальної установи "Одесреклама" Одеської міської ради (65091, м. Одеса, вул. Косовського, 2-Д; код ЄДРПОУ 25830211) основний борг в розмірі 4     481   441,35 грн, плату за розміщення незаповнених сюжетом рекламних засобів в розмірі 238 887, 48 грн, пеню в розмірі 2 805 186, 35 грн та витрати зі сплати судового збору в розмірі 103 923,54 грн.
Задовольняючи позов, суд виходив з доведеності та обґрунтованості заявлених позовних вимог.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати в частині задоволених позовних вимог про стягнення плати за розміщення незаповнених сюжетом рекламних засобів в розмірі 238     887, 48 грн та пені в розмірі 2    805  186, 35 грн та прийняти нове рішення про відмову позовних вимог у цій частині.
          Апелянт зазначає, що суд неправильно застосував норми матеріального права, грубо порушив норми процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи.
Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, зводяться до наступного.
          Судом однобічно вивчено матеріали справи, оскільки Додатковою угодою №б/н від 01.08.2019 пункт 5.1 договору було викладено в наступній редакції: «5.1. Плата за цим Договором визначається на підставі пункту 14.6 Правил розміщення зовнішньої реклами в місті Одесі у новій редакції».
Оскільки судом першої інстанції було не враховано такий доказ, як Додаткова угода №б/н від 01.08.2019 р. до Договору та не наведено мотивів його неврахування, не надано оцінки доводам та доказам Відповідача, а просто продубльовано позицію Позивача, Скаржник приходить до цілком логічного і підставного висновку про неврахування судом першої інстанції норм матеріального права, зокрема ст.526 ЦК України, та порушення норм процесуального права, зокрема ст.ст.76, 86 ГПК України.
          Апелянт не згоден в частині задоволення позовних вимог про стягнення пені за період з 01.01.2020 по 29.02.2024, посилаючись на неврахування судом проведення даного розрахунку з порушенням вимог ч.6 ст.232 ГК України та того, що заявлений період не входить в чотирирічний період позовної давності, визначений сторонами в п.6.5 договору.
Апелянт вважає, що задовольняючи вимогу про стягнення пені суд не врахував перебування відповідача під дією форс-мажорних обставин, які унеможливлюють виконання договірного зобов`язання в цілому.
Апелянт не погоджується з відмовою у задоволенні клопотання про зменшення розміру пені, розмір штрафних санкцій є необґрунтовано завищеним, тому для дотримання розумного балансу інтересів сторін, для забезпечення права Позивача на отримання передбачених Договором штрафних санкцій в розумних розмірах, не перетворення при цьому цих нарахувань із методу стимулювання дотримання договірної дисципліни на непосильний тягар на боржника та джерело збагачення для кредитора без вжиття ним будь-яких заходів до отримання грошових коштів за товари та послуги в сфері підприємництва та конкуренції, просить Суд зменшити розмір пені до 10 000 грн.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті
Відповідно до витягу з         протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу передано на розгляд судді Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Мальченко А.О., Агрикова О.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою   Товариства з обмеженою відповідальністю "Довіра Аутдор" на рішення Господарського суду міста Києва від 08.08.2024   у справі №910/3670/24, справу призначено до розгляду в судовому засіданні.
Розпорядженням Керівника апарату від 05.11.2024 №09.1-08/4206/24 у зв`язку з виходом судді Агрикової О.В. у відпустку з 11.11.2024 по 24.11.2024, справу №910/3670/24 передано на повторний автоматизований розподіл судових справ.
Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.11.2024 справу №910/3670/24 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді: Скрипки І.М., суддів: Хрипуна О.О., Мальченко А.О.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду прийнято до провадження колегією суддів у визначеному складі апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Довіра Аутдор" на рішення Господарського суду міста Києва від 08.08.2024 у справі №910/3670/24, справу призначено до розгляду в судовому засіданні.
Під час апеляційного провадження від представника позивача отримано відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній спростовує доводи апелянта та просить оскаржуване рішення залишити без змін; представниками сторін надано додаткові пояснення з викладення заперечень щодо доводів один одного.

Явка представників сторін
Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції 02.06.2025 підтримав апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати в частині задоволених позовних вимог про стягнення плати за розміщення незаповнених сюжетом рекламних засобів в розмірі 238     887, 48 грн та пені в розмірі 2    805  186, 35 грн та прийняти нове рішення про відмову позовних вимог у цій частині.
Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 02.06.2025 заперечував проти доводів відповідача, вкладених в апеляційній скарзі, просив її відхилити з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу та додаткових поясненнях.
В судовому засіданні 02.06.2025 відповідно до ст. 240, 283 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції
01.05.2015 між Комунальним підприємством «Одесреклама» Одеської міської ради (як підприємством) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Довіра Аутдор» (як користувачем) було укладено договір № 351-рд на право тимчасового користування місцями для розташування рекламних засобів (далі також - договір), за умовами якого підприємство надає користувачу право за плату тимчасово використовувати для розташування рекламних засобів місця на територіях, будівлях, спорудах, що є комунальною власністю територіальної громади міста Одеси, або інших об`єктах, що перебувають на утриманні органів, підприємств, установ та/або організації Одеської місткої ради та не передані у власність іншим особам.
Відповідно до п.п. 2.2., 2.3. договору, місця для розташування рекламних засобів та розрахунок плати за їх використання визначаються у відповідних додатках до цього договору. Користувач використовує надані йому місця виключно за цільовим призначенням з дня укладення сторонами цього договору та відповідного додатку до нього, сплачує вартість користування цими місцями в порядку та на умовах, визначених цим договором.
Згідно п.п. 5.1. та 5.2. договору:
- плата за цим договором визначається на підставі тарифів та коригуючи коефіцієнтів до них, встановлених Виконавчим комітетом Одеської міської ради та чинних на момент укладання цього договору;
- користувач вносить плату за цим договором щомісячно не пізніше 27 числа місяця, за який вноситься плата, шляхом перерахунку відповідних коштів до бюджету міста Одеси на відповідний рахунок, відкритий в органах Державної казначейської служби України, зазначений договорі.
Пунктом 5.3. договорів передбачено, у випадках розповсюдження користувачем на місцях, визначених цим договором, протягом місяця, за який вноситься плата, соціальної реклами та/або інформації соціальної спрямованості, плата за користування таким місцем не нараховується.
В подальшому до договору сторони вносили зміни, які оформлені додатками та додатковими угодами.
Так, Додатком № 20 від 10.12.2021 до договору, сторони узгодили «Перелік рекламних засобів, їх кількість та місця розташування» та «Бухгалтерський розрахунок плати за право тимчасового користування місцями для розташування рекламних засобів». У відповідності до бухгалтерського розрахунку розмір щомісячної плати за тимчасове користування складає 276 195,12 гривень.
Як вбачається з Додаткової угоди від 01.02.2023, у зв`язку з введенням воєнного стану в Україні, згідно  Указу Президента № 64/2022 від 24.02.2022, у відповідності до п. 3  ст. 631 Цивільного кодексу України, сторони дійшли згоди продовжити термін дії договору  № 351-рд від 01.05.2015 на період дії воєнного стану в Україні з 01.01.2023.
Обґрунтовуючи заявлений позов, КУ «Одесреклама» наголошує, що в період з 01.01.2020 по 29.02.2024, з урахуванням розміщення відповідачем сюжетів соціальної реклами та незаповнених сюжетом рекламних засобів, у ТОВ «Довіра Аутдор» сформувалась заборгованість за договором у сумі 5 616 221,83 грн основного боргу та 238 887,48 грн плати за розміщення незаповнених сюжетом рекламних засобів.
Спір у справі виник у зв`язку з тим, як стверджує позивач, що в порушення умов договору відповідачем не були сплачені у повному обсязі кошти за тимчасове користування місцями для розташування рекламних засобів, внаслідок чого у ТОВ «Довіра Аутдор» перед КУ «Одесреклама» як уповноваженою особою власника місць розміщення рекламних засобів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, а в кінцевому рахунку перед бюджетом міста Одеси, виник борг у загальному розмірі 8    660    295,66 грн за період з 01.01.2020 по 29.02.2024, що і стало підставою для звернення позивача до суду з відповідним позовом для захисту порушених прав та законних інтересів.
Заперечуючи проти заявленого позову, відповідач посилався на наступне:
- заявляючи про розміщення відповідачем незаповнених сюжетом рекламних засобів в період з вересня 2022 року по лютий 2024 року, позивачем не надано жодного належного доказу на підтвердження заявлених обставин;
- позивачем нараховано пеню з порушенням строків позовної давності;
- умову, передбачену у пункті 6.4 договору неможливо визнати такою, що встановлює інший строк нарахування штрафних санкцій, ніж передбачений частиною 6  статті 232 ГК України, оскільки зазначений пункт договору не містить посилання ані на інший строк, ані на інший період;
- повномасштабне вторгнення російської федерації зумовило значне зниження кількості замовників реклами та тяжке матеріальне становище відповідача;
- з огляду на очевидність настання форс-мажорних обставин у договірних взаємовідносинах сторін, відповідач має право посилатися на них як на підставу невиконання своїх обов`язків за договором навіть за умови ненадання сертифіката ТПП України про форс-мажорні обставини;
- заявляючи про заборгованість в розмірі 5    616    221,83 грн за період з 01.01.2020 по 30.03.2024, позивач не врахував проведені відповідачем оплати на загальну суму     1    134    780,48 грн;
- враховуючи те, що розмір штрафних санкцій є необґрунтовано завищеним, тому для дотримання розумного балансу інтересів сторін, для забезпечення права позивача на отримання передбачених договором штрафних санкцій в розумних розмірах, не перетворення при цьому цих нарахувань із методу стимулювання дотримання договірної дисципліни на непосильний тягар на боржника та джерело збагачення для кредитора без вжиття ним будь-яких заходів до отримання грошових коштів за товари та послуги в сфері підприємництва та конкуренції, відповідач просить суд зменшити розмір пені до 10 000 грн.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови
Мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного відповідачем в апеляційній скарзі
У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5  ст. 269 ГПК України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
У відповідності до  ст. 129 Конституції України  та ч. 1  ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі «Трофимчук проти України» no.4241/03 від 28.10.2010).
Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла наступних висновків.
В апеляційній скарзі відповідач просить оскаржуване рішення скасувати в частині задоволених позовних вимог про стягнення плати за розміщення незапланованих сюжетом рекламних засобів в розмірі 238     887, 48 грн та пені в розмірі 2    805  186, 35 грн та прийняти нове рішення про відмову позовних вимог у цій частині.
Відповідно рішення суду першої інстанції в частині закриття провадження у справі щодо стягнення 1   134   780, 48 грн. заборгованості  та про стягнення основного боргу в розмірі 4     481   441,35 грн, відповідачем не оскаржується, відповідно в даній частині у відповідності до ст.269 ГПК України не переглядається.
Комунальна установа «Одесреклама» Одеської міської ради (далі- КУ «Одесреклама», позивач) відповідно до Статуту створена шляхом перетворення Комунального підприємства «Одесреклама» Одеської міської ради (далі- КП «Одесреклама) відповідно до чинного законодавства України. З 11.05.2018 КУ «Одесреклама» є правонаступником прав та обов`язків КП «Одесреклама».
У відповідності до п. 1.5. Правил розміщення зовнішньої реклами в місті Одесі, затверджених рішенням Виконавчого комітету Одеської міської ради № 434 від 22.04.2008 (із змінами і доповненнями, в редакції чинній на момент укладання спірного договору) (далі Правила № 434) КП «Одесреклама» - комунальне підприємство «Одесреклама», створене для реалізації господарської компетенції органів місцевого самоврядування у сфері зовнішньої реклами, виконання інших завдань та функцій, визначених цими Правилами, іншими актами органів місцевого самоврядування та міського голови.
Такі самі функції перейшли до позивача. Так, відповідно п. 1.5. Правил № 434 у діючій редакції, КУ «Одесреклама» - Комунальна установа «Одесреклама» Одеської міської ради, створена для реалізації господарської компетенції органів місцевого самоврядування у сфері зовнішньої реклами, виконання інших завдань та функцій, визначених цими Правилами, іншими актами органів місцевого самоврядування та міського голови. Комунальна установа «Одесреклама» Одеської міської ради є уповноваженою особою власника місць розміщення рекламних засобів комунальної власності територіальної громади м. Одеси у сфері укладання договорів на право тимчасового користування місцями для розташування рекламних засобів.
Згідно п. 4.1. Правил № 434 (у редакції, чинній на момент укладання спірного договору) КП «Одесреклама» було наділено завданнями із забезпечення економічно ефективного використання місць, що перебувають у комунальній власності, для розміщення зовнішньої реклами; забезпечення повноти надходжень до бюджету міста Одеси плати за користування вказаними місцями; укладання договорів з розповсюджувачами зовнішньої реклами на право тимчасового користування місцями для розміщення рекламних засобів у випадках, передбачених цими Правилами.
Чинною редакцією п. 4.1. Правил № 434 передбачено, що КУ «Одесреклама» на виконання своїх завдань і функцій, зокрема, забезпечує повноту надходжень до бюджету міста Одеси плати за тимчасове користування місцями для розміщення рекламних засобів, що перебувають у комунальній власності територіальної громади м. Одеси; укладає договори з розповсюджувачами зовнішньої реклами на право тимчасового користування місцями для розміщення рекламних засобів у випадках, передбачених цими Правилами.
Статутом КУ «Одесреклама» передбачено, що основною метою установи є задоволення міських, суспільних потреб шляхом реалізації господарської компетенції органів місцевого самоврядування в галузі формування сучасного міського дизайну, у тому числі у сфері зовнішньої реклами.
У відповідності до п. 2.2. Статуту завданнями установи є, зокрема:
- забезпечення економічно ефективного використання місць, що перебувають у комунальній власності територіальної громади м. Одеси, для розміщення засобів зовнішньої реклами, а також повноти надходжень до бюджету міста плати за користування вказаними місцями (пп. 2.2.1.);
- укладання договорів з розповсюджувачами зовнішньої реклами на право тимчасового користування місцями для розміщення рекламних засобів, які перебувають у комунальній власності територіальної громади міста Одеси, для внесення плати суб`єктами господарювання за вказаними договорами відповідно до визначеного порядку (пп. 2.2.6.).
01.05.2015 між Комунальним підприємством «Одесреклама» Одеської міської ради (як підприємством) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Довіра Аутдор» (як користувачем) було укладено договір № 351-рд на право тимчасового користування місцями для розташування рекламних засобів (далі також - договір), за умовами якого підприємство надає користувачу право за плату тимчасово використовувати для розташування рекламних засобів місця на територіях, будівлях, спорудах, що є комунальною власністю територіальної громади міста Одеси, або інших об`єктах, що перебувають на утриманні органів, підприємств, установ та/або організації Одеської місткої ради та не передані у власність іншим особам.
Відповідно до п.п. 2.2., 2.3. договору, місця для розташування рекламних засобів та розрахунок плати за їх використання визначаються у відповідних додатках до цього договору. Користувач використовує надані йому місця виключно за цільовим призначенням з дня укладення сторонами цього договору та відповідного додатку до нього, сплачує вартість користування цими місцями в порядку та на умовах, визначених цим договором.
Згідно п.п. 5.1. та 5.2. договору:
- плата за цим договором визначається на підставі тарифів та коригуючи коефіцієнтів до них, встановлених Виконавчим комітетом Одеської міської ради та чинних на момент укладання цього договору;
- користувач вносить плату за цим договором щомісячно не пізніше 27 числа місяця, за який вноситься плата, шляхом перерахунку відповідних коштів до бюджету міста Одеси на відповідний рахунок, відкритий в органах Державної казначейської служби України, зазначений договорі.
Пунктом 5.3. договорів передбачено, у випадках розповсюдження користувачем на місцях, визначених цим договором, протягом місяця, за який вноситься плата, соціальної реклами та/або інформації соціальної спрямованості, плата за користування таким місцем не нараховується.
Згідно п. 6.2. договору, у випадку прострочення платежів, передбачених п.п. 5.1., 5.2. цього договору, Користувач сплачує на користь установи пеню від суми простроченого платежу за кожен день прострочення в розмірі подвійної ставки Національного банку України.
За умовами п. 6.4. договору, нарахування пені не припиняється через шість місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконано.
Пунктом 6.5. договору сторони визначили, що позовна давність щодо стягнення плати за цим договором та пені, передбачених п.п. 5.1., 6.1. договору, встановлюється строком в 4 (чотири) роки.
В подальшому до договору сторони вносили зміни, які оформлені додатками та додатковими угодами.
Так, Додатком № 20 від 10.12.2021 до договору, сторони узгодили «Перелік рекламних засобів, їх кількість та місця розташування» та «Бухгалтерський розрахунок плати за право тимчасового користування місцями для розташування рекламних засобів». У відповідності до бухгалтерського розрахунку розмір щомісячної плати за тимчасове користування складає 276 195,12 гривень.
Як вбачається з Додаткової угоди від 01.02.2023, у зв`язку з введенням воєнного стану в Україні, згідно  Указу Президента № 64/2022 від 24.02.2022, у відповідності до п. 3  ст. 631 Цивільного кодексу України, сторони дійшли згоди продовжити термін дії договору  № 351-рд від 01.05.2015 на період дії воєнного стану в Україні з 01.01.2023.
Обґрунтовуючи заявлений позов, КУ «Одесреклама» наголошує, що в період з 01.01.2020 по 29.02.2024, з урахуванням розміщення відповідачем сюжетів соціальної реклами та незаповнених сюжетом рекламних засобів, у ТОВ «Довіра Аутдор» сформувалась заборгованість за договором у сумі 5 616 221,83 грн основного боргу та 238 887,48 грн плати за розміщення незаповнених сюжетом рекламних засобів.
На підтвердження своїх доводів позивачем подані рахунки-фактури за період надання послуг з 01.01.2020 по 29.02.2024, сторони підписали Акт звіряння взаєморозрахунків за період з 01.02.2022 по 29.02.2024, з якого вбачається, що сальдо по боргу складає 5    855    109,31 грн, а сальдо по пені складає 2    974    879,98 грн    на користь КУ «Одесреклама». Акт звіряння підписаний бухгалтерами сторін.
Надані позивачем первинні документи підтверджують факт виконання позивачем обов`язків та прийняття відповідних послуг відповідачем.
Вказане також підтверджується і позицією відповідача щодо не оскарження в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції в частині закриття провадження у справі щодо стягнення 1   134   780, 48 грн. заборгованості  та про стягнення основного боргу в розмірі 4     481   441,35 грн.

Щодо нарахування коефіцієнту -2 до незаповнених площин та наданих позивачем рахунків, колегія суддів зазначає наступне.
Рішенням Виконавчого комітету Одеської міської ради від 22.04.2008 р. № 434 затверджені Правила розміщення зовнішньої реклами в місті Одесі (далі - Правила № 434, знаходяться у загальному доступі на сайті Одеської міської ради за посиланнями https://omr.gov.ua/ru/acts/committee/13987/  та https://omr.gov.ua/ua/city/offices/reklama/).
Відповідач користується місцями для розміщення рекламних засобів на підставі договору укладеного з позивачем.
Згідно п. 32 Типових правил розміщення зовнішньої реклами, плата за тимчасове користування місцем розташування рекламних засобів, що перебуває у комунальній власності, встановлюється у порядку, визначеному органами місцевого самоврядування, а місцем, що перебуває у державній або приватній власності, - на договірних засадах з його власником або уповноваженим ним органом (особою). При цьому площа місця розташування рекламного засобу визначається як сума площі горизонтальної проекції рекламного засобу на це місце та прилеглої ділянки завширшки 0,5 метра за периметром горизонтальної проекції цього засобу. Для неназемного та недахового рекламного засобу площа місця дорівнює площі вертикальної проекції цього засобу на уявну паралельну їй площину.
Відповідно до п. 14.1 Правил № 434, розмір плати за тимчасове користування місцями, які перебувають у комунальній власності міста, для розташування рекламних засобів встановлюється виконавчим комітетом Одеської міської ради, а місцями, що перебувають у державній або приватній власності, - на договірних засадах з його власником або уповноваженим ним органом (особою).
З дати прийняття виконавчим органом рішення про надання дозволу на розміщення зовнішньої реклами розмір плати за тимчасове користування місцем, що перебуває у комунальній власності, становить 100 відсотків, згідно із затвердженими базовими платами, та справляється з розповсюджувача зовнішньої реклами у встановленому порядку.           
Підставою для нарахування та внесення розповсюджувачем реклами відповідної плати є договір на право тимчасового користування місцями для розташування рекламних засобів, що укладається відповідно до порядку, встановленого підпунктом 7.5 цих Правил - п. 14.2 Правил № 434.
Так, згідно п. 14.6. Правил № 434, площа місця розміщення рекламного засобу визначається як сума площі горизонтальної проекції рекламного засобу на це місце та прилеглої ділянки (завширшки 0,5 м) за периметром горизонтальної проекції цього засобу.
Розмір плати за право тимчасового користування місцями, які перебувають у комунальній власності територіальної громади міста Одеси, визначається на основі площі місця розміщення рекламного засобу, розміру базової плати, співвідношення розміру площі рекламної площини до площі місця розміщення рекламного засобу, зонального коефіцієнту та коефіцієнту типу конструкції за формулою:
Рп = Sмр * Sрп / Sмр * Бп * kз * kт, де
Рп - розмір плати (у гривнях за місяць);
Sмр - розмір площі місця розміщення;
Sрп - розмір площі рекламної площини, яка визначається шляхом множення довжини рекламної площини на її ширину;
Бп - базова плата за 1 кв. м площі рекламної площини, що визначається виконавчим органом Одеської міської ради (додаток 2);
kз - зональний коефіцієнт, що враховує територіальну прив`язку рекламного засобу, яка визначається цими Правилами;
kт - коефіцієнт типу конструкції (використовується для окремих типів рекламних конструкцій, таких як «тривіжн», «скролер», «сіті-лайт», дахова конструкція, навісна відеореклама, наземна одностороння відеореклама) або на основі розміру базової плати за одиницю чи адресу.
Для рекламоносіїв типу «сіті-лайт», дахова конструкція, навісна відеореклама, наземна одностороння відеореклама розмір kт = 2.
Для неназемного та недахового рекламного засобу площа місця дорівнює площі вертикальної проекції цього рекламного засобу на уявну паралельну їй площину.
При підрахунку площі рекламоносія плата за неповний квадратний метр береться за фактичну площу.
Відповідно до п. 14.12 Правил № 434, до незаповненого сюжетом рекламного засобу незалежно від типу (пуста площина) застосовується коефіцієнт - 2.
Коефіцієнт -2 є нормативно встановленим коригуючим коефіцієнтом, який застосовується при розрахунку плати за відповідних умов, а саме при наявності незаповнених сюжетом рекламних засобів (коли на рекламній площині відсутній повністю або частково рекламний сюжет) та не є штрафною санкцією за порушення договору.
Згідно із п. 3.2.2. Правил № 434, підприємство зобов`язано перевіряти зовнішній вигляд, художньо-естетичний, технічний та/або санітарний стан рекламних засобів, розташованих на місцях, визначених цим договором, та вимагати усунення виявлених недоліків та/або порушень.
Як наголошував позивач, у випадку виявлення працівниками інспекційного відділу КУ «Одесреклама» незаповнених рекламних сюжетів, вони повідомляють керівництву. Після чого, в телефонному режимі та/або письмово про факти виявлення незаповнених рекламних сюжетів повідомляється Користувач. Користувачі завжди невідкладно відновлюють рекламні сюжети підприємства та письмово з інформують про усунення зауважень КУ «Одесреклама».
За період протягом якого були відсутні рекламні сюжети на рекламних конструкціях відповідно до Розділу 14 Правил № 434 нараховується плата з урахуванням коригуючого коефіцієнта. Це означає, що за незаповнені рекламними сюжетами рекламні конструкції нараховується плата в подвійному розмірі. Тобто, до оплати яка підлягає відповідно до погодженого тарифу додається така ж сума з урахуванням ( в залежності від ) кількості сторін незаповненого рекламного засобу (якщо односторонній то -1, якщо двохсторонній, то або 0.5 або 1, трьохсторонні «тривіжн» то 0.43 для однієї сторони) яка відображається в рахунку-фактурі (копії надані до суду).
Рахунки про нарахування додаткової плати за тимчасове користування місцями розміщення рекламних засобів направляються та/або вручаються користувачам.
Також, позивач звертав увагу на те, що у зв`язку із організацією роботи щодо отримання та видачі документів органами державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами під час дії карантинних обмежень та військовою агресією російської федерації починаючи з 2021 року подання та отримання документів відбувалось через спеціально встановленні скриньки в приміщенні будівлі на першому поверсі без безпосередньої комунікації із співробітниками установи. Тому, за твердженнями позивача, на наданих до суду рахунках, на деяких є підписи про отримання особисто представником а на тих рахунках, які представник відповідача отримав шляхом самостійного отримання з відповідного місця зберігання документів на першому поверсі будівлі підписи відсутні.
На підтвердження обставин нарахування додаткової плати за розміщення пустих площина позивач надав доповідні записки про факти виявлення незаповнених рекламних сюжетів, які протягом тривалого часу були (по кілька місяців) не були заповнені, що стало підставою для нарахування додаткової плати до незаповненого сюжетом рекламних засобів коригуючого коефіцієнту - 2.
В той же час, жодних доказів про наявність заперечень або невірності у розрахунках Установи, з якими сторона відповідача б зверталася до позивача у 2020, 2021, 2022, 2023, 2024 представником відповідача не надано.
З наведеного вбачається, що відповідач, в порушення взятих на себе зобов`язань за договором, вартість наданих послуг у визначений договором строк у повному обсязі не оплатив, внаслідок чого у нього виникла заборгованість перед позивачем в розмірі 5    855    109, 31 грн, з яких сума основного боргу 5    616    221,83 грн та сума плати за розміщення незаповнених сюжетом рекламних засобів 238    887,48 грн.

Стосовно заявленої позивачем до стягнення пені на загальну суму 2    805    186,35 грн, колегією суддів встановлено наступне.
Пунктом 3 ч. 1  ст. 611 Цивільного кодексу України  встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Згідно з приписами ст.  ст. 216 - 218 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій. Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються в установленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.    
Штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч. 1  ст. 230 Господарського кодексу України).
Відповідно до  ст. 549 Цивільного кодексу України  неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Згідно ч. 6  ст. 231 Господарського кодексу України  штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.
Як вбачається з п. 6.2. договору, у випадку прострочення платежів, передбачених пп. 5.1., 5.2. цього договору, користувач сплачує на користь підприємства пеню від суми простроченого платежу за кожен день прострочення в розмірі подвійної облікової ставки національного банку України.
Заперечуючи проти заявленого позивачем розміру пені, відповідач посилався на пропуск строку давності та наданий власний контррозрахунок.
Відповідно до п. 1 ч. 2  ст. 258 Цивільного кодексу України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
Як встановлено судом, за умовами п. 6.3. договору нарахування пені не припиняється через шість місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконано.
Згідно із п. 6.5 договору, позовна давність щодо стягнення плати за цим договором та пені, передбачених пп. 5.1, 6.1 договору, встановлюється строком в 4 (чотири) роки.
За правилами частини першої  статті 259  ЦК України  сторонам дозволено за домовленістю збільшувати встановлену законом як загальну, так і спеціальну позовну давність.
Умова про збільшення позовної давності може бути вміщена як в укладеному сторонами договорі купівлі-продажу, поставки, надання послуг тощо, так і в окремому документі або в листах, телеграмах, телефонограмах та інших документах, якими обмінювалися сторони і які повинні однозначно свідчити про досягнення згоди сторін щодо збільшення строку позовної давності.
Отже, з огляду на наведені вище обставини, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про не пропуск позивачем строку позовної давності для нарахування пені.
Пунктом 6.3. договору сторони погодили не припинення нарахування пені через шість місяців, коли зобов`язання було виконано.
Припис частини шостої  статті 232 ГК України  передбачає не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане. Законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду.
Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про його обґрунтованість та наявність правових підстав для стягнення пені в сумі 2    805    186,35 грн.
          Під час апеляційного перегляду колегія суддів звертається до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду щодо застосування ч.6 ст.232 ГК України, від 20.08.2021 у справі №910/13575/20 підтверджують правомірність нарахування КУ «Одесреклама» пені та обґрунтованість і законність оскаржуваного рішення з огляду на наступні висновки.
«Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Таким чином законодавець передбачив право сторін визначати у договорі розмір санкцій і строки їх нарахування за прострочення виконання зобов`язання. У разі відсутності таких умов у договорі нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України.
При цьому об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, уточнюючи правову позицію Верховного Суду щодо застосування ч. 6 ст. 232 ГК України, зазначає, що у кожному конкретному випадку господарські суди повинні належним чином проаналізувати умови укладених між сторонами договорів щодо нарахування штрафних санкцій, та встановити, чи містить відповідний пункт договору або певний термін, шляхом вказівки на подію (день сплати заборгованості, день фактичної оплати, фактичний момент оплати), або інший строк, відмінний від визначеного ч. 6 ст. 232 ГК України, який є меншим або більшим шести місяців».
На відміну від справи №910/13575/20 в п. 7.2. Договору було вказано: «Нарахування штрафних санкцій здійснюється за весь період прострочення виконання зобов`язання.»
У даній справі №910/3670/24 відповідно до п. 6.4. Договору на право тимчасового користування місцями для розташування рекламних засобі в №351-рд від 01.05.2015 «нарахування пені не припиняється через шість місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконано».
Тобто, сторони (з урахуванням ч.2 ст. 252 ЦК України, ч. 6 ст. 232 ГК України) чітко визначили, що можливо зі змісту пункту 6.2. однозначно встановити, що нарахування пені не припиняється через шість місяців як зазначено в ч. 6 ст. 232 ГК України та відповідно, нарахування пені буде продовжуватися після настання зазначеної у Договорі такої події. 
Відповідно п. 6.4. Договору містить вказівку на подію, такою подією є настання строку шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконано.
Договір, який укладено між КУ «Одесреклама» Одеської міської ради та розповсюджувачем зовнішньої реклами є типовим договором (додаток 3 до рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради від 22 квітня 2008 р. № 434 у редакції рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради 24.03.2011 № 120), зміст якого визначено та затверджено Виконавчим комітетом Одеської міської рад та відповідно за своєю правовою природою є договором найму (ч. 1 ст. 759 ЦК України).
Як вбачається з наведеного правового врегулювання та правових висновків Верховного Суду, сума нарахованої пені та період її нарахування КУ «Одесреклама» є правомірним, а рішення Господарського суду міста Києва від 08.08.2024 по справі №910/3670/24 є обґрунтованим і законним.

В частині доводів апеляційної скарги про сплив позовної давності до вимог про стягнення пені, нарахованих з січня 2020 року, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до вимог ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки.
За правилами ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.
Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду.
Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості.
І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.
Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Частиною 5 статті 261 ЦК України визначено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
          Незважаючи на правомірність вимог Позивача про стягнення заборгованості за спірним договором загалом, а не за конкретний місяць, Відповідачем не враховано, що строк позовної давності за заявленими вимогами щодо пені був зупинений з 02.04.2020 (був доданий п. 12 в розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦКУ) відповідно до Закону України від 30.03.2020 №540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» на час карантину по COVID-19, а потім на час воєнного стану зупинення дії ст.257, 258 ЦК України було закріплено п. 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України (Закон України від 15.03.2022 № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану»).
Отже позивачем не пропущено строк позовної давності на звернення з позовом до суду в частині стягнення пені.

Стосовно доводів відповідача про зменшення розміру пені, наявність підстав для звільнення від відповідальності через настання форс-мажорних обставин, то суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне.
Відповідно до  статті 617 Цивільного кодексу України  особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.
У пункті 1 частини 1  статті 263 Цивільного кодексу України  наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків.
За змістом частини другої  статті 218 Господарського кодексу України  підставою для звільнення від відповідальності є тільки непереборна сила, що одночасно має ознаки надзвичайності та невідворотності.
Так, частина 2  статті 218 Господарського кодексу України  передбачає, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.
Для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання згідно зі  статтями 617 ЦК України,  218 ГК України  особа, яка порушила зобов`язання, повинна довести: 1) наявність обставин непереборної сили; 2) їх надзвичайний характер; 3) неможливість попередити за даних умов завдання шкоди; 4) причинний зв`язок між цими обставинами і понесеними збитками (постанова Верховного Суду України від 10 червня 2015 року у справі № 904/6463/14 (3-216гс15)).
Ознаками форс-мажорних обставин є наступні елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за даних умов здійснення господарської діяльності.
Форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона яка посилається на конкретні обставини повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність. Те, що форс-мажорні обставини необхідно довести, не виключає того, що наявність форс-мажорних обставин може бути засвідчено відповідним компетентним органом.
Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19.08.2022 у справі №908/2287/17, зазначив, що сертифікат видається торгово-промисловою палатою за зверненням однієї зі сторін спірних правовідносин (сторін договору), яка (сторона) оплачує (за винятком суб`єктів малого підприємництва) послуги торгово-промислової палати. Водночас інша сторона спірних правовідносин (договору) позбавлена можливості надати свої доводи і вплинути на висновки торгово-промислової палати (пункт 75).
Таке засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) може вважатися достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин для сторін договору, якщо вони про це домовилися, але не пов`язує суд у випадку виникнення спору між сторонами щодо правової кваліфікації певних обставин як форс-мажорних (пункт 76).
Сертифікат торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом про їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами (подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 926/2343/16, від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18 та від 25.11.2021 у справі № 905/55/21). Адже визнання сертифіката торгово-промислової палати беззаперечним та достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) без надання судом оцінки іншим доказам суперечить принципу змагальності сторін судового процесу (пункт 77).
Таких саме висновків дотримуються колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 16.07.2019 у справі №917/1053/18 та у постанові від 09.11.2021 у справі №913/20/21.
Отже, для звільнення від відповідальності внаслідок настання форс-мажорних обставин (обставинами непереборної сили) відповідач зобов`язаний надати не лише сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а й довести, що такі обставини об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору, зокрема, підтвердити нездійснення господарської діяльності у спірний період.
Відповідно до ч. 4  ст. 219 ГК України  сторони зобов`язання можуть передбачити певні обставини, які через надзвичайний характер цих обставин є підставою для звільнення їх від господарської відповідальності у випадку порушення зобов`язання через дані обставини, а також порядок засвідчення факту виникнення таких обставин.
Суд зазначає, що воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (стаття 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану»).
Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України №2102-IX від 24.02.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався.
Сторона, яка посилається на вищезгадані обставини, повинна довести, що саме введення воєнного стану призвело до унеможливлення виконання конкретних зобов`язань за договором.
Так, відповідно до частини 1  статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю.
Наразі Торгово-промислова палата України ухвалила рішення спростити процедуру засвідчення форс-мажорних обставин та з метою позбавлення обов`язкового звернення до ТПП України та уповноважених нею регіональних ТПП і підготовки пакету документів у період дії воєнного стану, на сайті Торгово-промислової палати України розміщено загальний офіційний лист щодо засвідчення форс-мажорних обставин.
Зокрема, листом від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1, що розміщений в мережі Інтернет, та адресований «Всім кого це стосується», Торгово-промислова палата України на підставі ст. ст.  14,  14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» від 02.12.1997 №671/97-ВР, Статуту ТПП України, цим засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до  Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». Враховуючи це, ТПП України підтверджує, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).
Разом з цим, незважаючи на те, що такий загальний офіційний лист щодо засвідчення форс-мажорних обставин стосується невизначеного кола осіб, це не означає, що такий лист звільняє від цивільно-правової відповідальності сторону договору. Зокрема, у будь-якому разі стороні необхідно буде довести, що зобов`язання невиконане саме у зв`язку з воєнними діями.
13.05.2022 ТПП України опублікувала на своєму сайті пояснення, що в період дії воєнного стану у разі порушення зобов`язань згаданий вище лист від 28.02.2022 можна роздрукувати із сайту ТПП України та долучати до повідомлення про форс-мажорні обставини, які унеможливили виконання договірних зобов`язань у встановлений термін, для спроможності обґрунтованого перенесення строків виконання зобов`язань та вирішення спірних питань мирним шляхом. Також вказується, що у разі необхідності сторона, яка порушила свої зобов`язання в період дії форс-мажорних обставин, має право звертатися до ТПП України та уповноважених нею регіональних ТПП за отриманням відповідного Сертифіката про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), дотримуючись порядку, встановленого Регламентом ПП України від 18.12.2014, за кожним зобов`язанням окремо.
З огляду на це, загальний лист ТПП України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 щодо засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), зумовлених військовою агресією російської федерації проти України, не відповідає вимогам конкретизації впливу відповідної форс-мажорної обставини на конкретне зобов`язання (а доведення причинно-наслідкового зв`язку в такому випадку є обов`язковим).
Суд відзначає, що ключовою ознакою форс-мажору є причинно-наслідковий зв`язок між форс-мажорними обставинами та неможливістю виконати конкретне зобов`язання. Іншими словами, сама по собі військова агресія російської федерації проти України не може автоматично означати звільнення від виконання будь-ким в Україні будь-яких зобов`язань, незалежно від того, існує реальна можливість їх виконати чи ні.
Воєнний стан як обставина непереборної сили звільняє від відповідальності лише у разі, якщо саме внаслідок пов`язаних із ним обставин юридична чи фізична особа не може виконати ті чи інші зобов`язання.
Враховуючи викладене, форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання.
Аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду від 30.05.2022 у справі №922/2475/21.
Тож, доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.
Так, відповідно до п. 7.1. договору, сторони погодилися, що у випадку виникнення форс-мажорних обставин (дія непереборної сили, що не залежить від волі Сторін), що роблять неможливим виконання Сторонами передбачених даним договором зобов`язань, а також пожеж, повеней, іншого стихійного лиха чи сезонних природних явищ, Сторони звільняються від відповідальності за несвоєчасне, повне або часткове невиконання своїх зобов`язань на час дії зазначених обставин та приймають зобов`язання виконати свої зобов`язання після подолання перешкод у строк, який продовжується на період вказаних обставин.
Згідно п. 7.2 договору, обставинами непереборної сили вважаються: війна чи воєнні дії, повстання, мобілізація, блокади, ембарго, інших міжнародних санкцій, валютних обмежень, епідемії, пожежі, вибухи, дорожні та природні катастрофи, а також інші події, котрі визнані такими, компетентними державними органами.
Сторона, яка не в змозі виконати свої зобов`язання за Договором в силу причин, зазначенних пп. 7.1. цього Договору, протягом 20 (двадцяти) діб інформує іншу Сторону про наявність, виникнення і припинення дії форс-мажорних обставин з обов`язковим офіційним підтвердженням, виданим Торгово-промисловою палатою України або іншим уповноваженим на це державним органом (п. 7.3. договору).
В свою чергу, матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження повідомлення відповідачем позивача про настання форс - мажорних обставин у строк, визначений п.7.3 договору, як і не містять доказів укладення сторонами додаткової угоди, якою продовжено виконання сторонами своїх зобов`язань за договором внаслідок дії обставин непереборної сили, а тому суд не приймає до уваги доводи відповідача в цій частині.    
З огляду на викладене вище, відповідачем не надано доказів неможливості виконання ним свого зобов`язання з оплати місць для розташування рекламних засобів у визначений укладеним між сторонами договором строк внаслідок настання форс-мажорних обставин та внесення плати за розміщення незаповнених сюжетом рекламних засобів згідно п. 14.12 Правил № 434.

Відповідно до ст. 233 ГК України суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Згідно  ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
При цьому, ні у зазначеній нормі, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.
Разом з цим, наявність у кредитора можливості стягувати із покупця надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для покупця і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.
Отже, відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки розміру збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства також мають значення для вирішення питання про зменшення штрафних санкцій.
Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
Саме лише посилання позивача на те, що наявне порушення грошового зобов`язання, не може бути прийнято судом, оскільки одним з завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, а не отримання доходу за рахунок таких нарахувань.
Загальними засадами цивільного законодавства згідно зі ст. 3 Цивільного кодексу України є не тільки судовий захист цивільного права та інтересу; свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом, а й справедливість, добросовісність та розумність.
Судом визнано обґрунтованими вимоги про стягнення заборгованості в розмірі 5    855    109, 31 грн. З урахуванням здійсненої відповідачем оплати, стягненню підлягає заборгованість в розмірі 4    720    328,83 грн (з урахуванням плати за розміщення незапланованих сюжетом рекламних засобів).
Вказана заборгованість виникла у період з 01.01.2020 по 29.02.2024.
Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, колегія суддів не вбачає правових підстав для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, відтак з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 2    805    186,35 грн пені.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з частинами 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. 
Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно зі статтею 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
З огляду на встановлені обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про задоволення позову.
Доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції, а наявні в матеріалах справи докази свідчать про обґрунтованість викладених в оскаржуваному рішенні висновків суду.
При цьому, колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.11.1950) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених судом апеляційної інстанції, інші доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не беруться до уваги, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.
Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують вірного по суті рішення суду, при ухваленні якого судом надано оцінку як кожному доказу окремо, так і в їх сукупності, вірно встановлено характер спірних правовідносин та в цілому правильно застосовані норми матеріального права, які їх регулюють.
Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди відповідача з висновками суду першої інстанції про задоволення позову, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Враховуючи вище викладене, колегія суддів вважає, що у апеляційній скарзі не наведено достатніх та переконливих доводів, на підставі яких колегія суддів могла б дійти висновку про помилковість висновків суду першої інстанції.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги
Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.
Відповідно до ч. 1  ст. 74 ГПК України  кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно  ч. 1  ст. 77 ГПК України  обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.                                        
Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994, серія А, №303-А, п.29).
Статтею 276 ГПК України  встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, доводи відповідача (апелянта) суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують правильних висновків суду про задоволення позову.
Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі    ст.129 ГПК України    покладаються на апелянта.
Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -
ПОСТАНОВИВ:
1.Апеляційну скаргу    Товариства з обмеженою відповідальністю "Довіра Аутдор" на рішення Господарського суду міста Києва від 08.08.2024 у справі №910/3670/24 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 08.08.2024 у справі №910/3670/24 залишити без змін.
3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Довіра Аутдор".
4. Матеріали справи №910/3670/24 повернути до Господарського    суду міста Києва.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.
Повний текст постанови підписано 19.09.2025.
Головуючий суддя                                                            І.М. Скрипка 

Судді                                                                                О.О. Хрипун

                                                                                А.О. Мальченко