СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 вересня 2025 року                                     м. Харків                        Справа № 917/398/25  

          Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Россолов В.В., суддя Істоміна О.А. , суддя  Хачатрян В.С.
за участю секретаря судового засідання Бессонової О.В.
представники сторін у судове засідання не з`явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Інститут транспортно-енергетичних систем України» (вх. №1527) на рішення Господарського суду Полтавської області від 12.06.2025 у справі №917/398/25
за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Сазан», 38500, Полтавська обл., с-ще Диканька, вул. Чернишевського, 6, кв. 23, код ЄДРПОУ 34274854,
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інститут транспортно-енергетичних систем України», 04119, м. Київ, вул. Деревлянська, 8, оф. 35, код ЄДРПОУ 32843579,
про стягнення 1 293 536,58 грн,-

ВСТАНОВИВ:
До Господарського суду Полтавської області звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю «Сазан» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інститут транспортно-енергетичних систем України» про стягнення 1 293 536,58 грн заборгованості за договорами про надання послуг № 1 від 01.02.2023 та № 03/01-24 від 01.01.2024.
Рішенням Господарського суду Полтавської області від 12.06.2025 по справі №917/398/25 позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Інститут транспортно-енергетичних систем України» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Сазан» 994 960,15 грн заборгованості за договорами про надання послуг № 1 від 01.02.2023 та № 03/01-24 від 01.01.2024, 9 986,70 грн судового збору, 19 229,46 грн витрат на професійну правничу допомогу адвоката. В іншій частині позову – відмовлено. Повернуто Товариству з обмеженою відповідальністю «Сазан» з Державного бюджету України судовий збір у сумі 4 937,70 грн, сплачений за платіжною інструкцією № 7 від 11.02.2025.
Ухвалюючи означене рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивач надав належні докази для  задоволення вимог у розмірі 994?960,15 грн. Часткове визнання позову відповідачем у розмірі 658?360,15 грн відповідало вимогам частини 4 статті 191 Господарського процесуального кодексу України, а тому було прийняте судом.
Заперечення відповідача щодо зменшення обсягу зобов`язань у зв`язку з укладенням додаткової угоди до договору суд відхилив, оскільки така угода не має зворотної дії. Суд, посилаючись на правову позицію Верховного Суду у справі №?910/21671/17, дійшов висновку, що зобов`язання відповідача з оплати послуг за договором №?1 від 01.02.2023 підлягають виконанню в повному обсязі.
У задоволенні вимог щодо стягнення плати за спожиту електроенергію у 2024 році суд відмовив, оскільки акти не були підписані відповідачем і не було надано доказів їх направлення останньому, що порушує погоджений сторонами порядок приймання послуг, визначений договором.
Товариство з обмеженою відповідальністю «Інститут транспортно-енергетичних систем України» з рішенням суду першої інстанції не погодилось, звернулось до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов частково, у розмірі визнаних відповідачем позовних вимог в частині стягнення 658 360,15 грн, в т.ч. 430 360,15 грн заборгованості за надані послуги у 2024 році. У інших позовних вимогах відмовити. Провести розподіл судових витрат.
В обґрунтуванні апеляційної скарги, скаржник зазначає, що:
-  відповідачем частково визнані позовні вимоги в частині стягнення 658  360,15 грн, в т.ч. 430 360,15 грн заборгованості за надані послуги у 2023 році та 228  000,00 грн заборгованості за надані послуги в 2024 році. Скаржник вважає, що такий розмір заборгованості відповідає фактичним обставинам справи, узгодженим між сторонами домовленостями і істотним умовам укладених між сторонами договорів;
- суд першої інстанції у рішенні допустив описку, зазначивши неправильну дату укладення договору про надання послуг №?1 - 01.01.2023, тоді як відповідно до матеріалів справи (а.с. 61– 63) правильною датою є 01.02.2023;
- між сторонами існувала домовленість про зменшення вартості послуг з 450 грн до 150 грн на добу за одну особу. Це підтверджується підписаною сторонами додатковою угодою від 01.05.2023, актами приймання-передачі послуг та листуванням між сторонами. Скаржник вважає, що ця угода фактично змінює умови договору з моменту її підписання, а з огляду на відсутність оплати за попередні періоди — повинна поширюватися і на них, адже відповідні зобов`язання ще не були виконані. Також суд неправильно застосував правову позицію Верховного Суду щодо неможливості надання зворотної сили додатковій угоді, оскільки у даному випадку зобов`язання за договором ще не були виконані, а отже, нові умови могли застосовуватись до вже наданих, але не оплачених послуг;
- суд першої інстанції не врахував ключові докази відповідача, зокрема лист позивача про погодження зниженої вартості послуг та документи щодо компенсації витрат на електроенергію. На думку скаржника, суд фактично проігнорував ці обставини, що свідчить про неповне з`ясування фактичних даних справи;
- суд постановив рішення до завершення встановлених процесуальних строків, зокрема до моменту подання заперечень на відзив, чим порушив принцип змагальності.

Детально рух у справі на стадії апеляційного перегляду відображено в процесуальних документах суду.
У судове засідання від 01.09.2025 представники сторін у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце засідання повідомлені належним чином. 

Проаналізувавши матеріали справи колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила такі обставини справи.
01.02.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Сазан» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інститут транспортно-енергетичних систем України» було укладено договір про надання послуг № 1 (а.с. 61-63).
Відповідно до п. 1.1 вказаного договору його предметом є надання Виконавцем (ТОВ «Сазан») послуг розміщення (тимчасового проживання), послуг харчування та комунальних послуг під час проживання працівників Замовника (ТОВ «Інститут транспортно-енергетичних систем України»).
Пунктом 6.1 договору визначено, що він набуває чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками Сторін і діє до 31.12.2023, але в будь-якому випадку до повного та належного виконання Сторонами зобов`язань, визначених цим договором.
Згідно з п. 2.1 договору №1 від 01.02.2023 оплата послуг здійснюється згідно Акту виконаних робіт з розрахунку 450,00 грн без ПДВ за одну людину за одну добу проживання.
Розмір оплати, передбачений цим договором, може бути змінений за письмовою згодою двох сторін, шляхом внесення змін до даного договору (п. 2.6 договору).
01.05.2023 сторонами було укладено додаткову угоду №1 до договору №1 від 01.02.2023 (а.с. 64), якою викладено п. 2.1 договору в наступній редакції:
« 2.1. Оплата послуг здійснюється згідно Акту виконаних робіт з розрахунку 150,00 грн без ПДВ за одну людину за одну добу проживання».
Відповідно до п. 3.2.3 договору №1 від 01.02.2023 Замовник зобов`язується своєчасно здійснювати платежі за надані послуги.
Також 01.01.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Сазан» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інститут транспортно-енергетичних систем України» було укладено договір про надання послуг № 03/01-24 (а.с. 65-67).
Відповідно до п. 1.1 вказаного договору його предметом є надання Виконавцем (ТОВ «Сазан») послуг розміщення (тимчасового проживання) та комунальних послуг під час проживання працівників Замовника (ТОВ «Інститут транспортно-енергетичних систем України»).
Згідно з п. 2.1 договору №03/01-24 від 01.01.2024 вартість проживання людино/доба встановлюється окремо на кожен місяць проживання та фіксується окремим Актом за підписами сторін на кожен місяць окремо.
Відповідно до п. 3.2.3 договору №03/01-24 від 01.01.2024 Замовник зобов`язується своєчасно здійснювати платежі за надані послуги.
Позивач вказує, що відповідач в порушення умов договору за надані послуги розрахувався не в повному обсязі, з огляду на що заявив до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Інститут транспортно-енергетичних систем України» 1  293 536,58 грн заборгованості за договорами про надання послуг №1 від 01.02.2023 та № 03/01-24 від 01.01.2024.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та викладеним доводам сторін, колегія суддів виходить з наступного.
Предметом розгляду у даній справі є вимога ТОВ «Сазан» про стягнення з ТОВ «Інститут транспортно-енергетичних систем України» заборгованості за договором про надання послуг, а саме оплати за проживання осіб, комунальні послуги та компенсацію витрат, пов`язаних з використанням приміщення, відповідно до умов договору №?1 від 01.02.2023 та додаткових угод до нього, договору №03/01-24 від 01.01.2024. Позовні вимоги обґрунтовані наявністю підписаних актів, рахунків-фактур та відсутністю повної оплати з боку відповідача.
Натомість предметом апеляційного перегляду є законність і обґрунтованість рішення Господарського суду Полтавської області від 12.06.2025, яким позов було задоволено частково у розмірі 994?960,15 грн.
Суд першої інстанції у своєму рішенні дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог ТОВ «Сазан» щодо стягнення заборгованості на суму 766?960,15 грн за послуги з розміщення (тимчасового проживання) та спожиту електроенергію за договором про надання послуг № 1 від 01.02.2023, оскільки фактичне надання послуг та їх вартість були підтверджені підписаними обома сторонами актами, які є первинними бухгалтерськими документами та відповідають вимогам законодавства.
Посилання відповідача на зміну вартості послуг у зв`язку з укладенням додаткової угоди місцевий суд не прийняв, оскільки вказана угода не має зворотної дії і не поширюється на правовідносини за лютий–квітень 2023 року. Акти за цей період не переоформлювалися, а отже, залишаються чинними в первинній редакції.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.
Пунктом 2.3 вказаного договору визначено, що оплата послуг здійснюється Замовником у національній валюті України шляхом безготівкових розрахунків або в інший спосіб згідно з чинним законодавством, згідно рахунків Виконавця протягом 5-ти календарних днів з дня підписання проміжного Акта наданих послуг.
Акт приймання наданих послуг складається Виконавцем та надсилається Замовнику протягом п`яти днів з дня надання послуг. Замовник зобов`язується підписати Акт протягом 5 календарних днів з моменту його отримання. У разі неповернення Виконавцю підписаного Замовником Акту, послуги вважаються наданими належним чином та прийняті Замовником на суму, що зазначена в Акті Виконавця (п. 2.7 договору).
Позивачем надано до суду належним чином засвідчені копії актів на надання послуг з проживання №1 від 25.02.2023, №2 від 25.03.2023, №3 від 13.04.2023, №4 від 02.05.2023, № 5 від 31.05.2023, № 6 від 30.06.2023, №7 від 31.07.2023, № 8 від 31.08.2023, № 9 від 02.10.2023, № 10 від 31.10.2023, № 11 від 30.11.2023 та № 12 від 31.12.2023, а також актів за надання комунальних послуг (за спожиту електроенергію) №1/1 від 25.02.2023, № 2/2 від 25.03.2023 та № 4/1 від 02.05.2023, підписаних сторонами та скріплених їхніми печатками (а.с. 68-82).
В актах №1 від 25.02.2023, №2 від 25.03.2023, №3 від 13.04.2023 та №4 від 02.05.2023 сторони підтвердили факт надання позивачем у лютому-квітні 2023 року послуг по розміщенню (тимчасовому проживанню) працівників відповідача згідно з умовами договору №1 від 01.02.2023 та їх вартість, в актах №5 від 31.05.2023, №6 від 30.06.2023, №7 від 31.07.2023, №8 від 31.08.2023, №9 від 02.10.2023, №10 від 31.10.2023, №11 від 30.11.2023 та №12 від 31.12.2023 – факт надання позивачем у травні-грудні 2023 року послуг по розміщенню (тимчасовому проживанню) працівників відповідача згідно з умовами договору №1 від 01.02.2023 та їх вартість, а також вартість спожитої у травні-грудні 2023 року електроенергії, що належить до сплати відповідачем, а в актах №1/1 від 25.02.2023, №2/2 від 25.03.2023 та №4/1 від 02.05.2023 додатково підтвердили вартість спожитої у лютому-квітні 2023 року електроенергії, що належить до сплати відповідачем.
Відповідно до ч.1, 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Підпунктом 1.2 пункту 1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №88 від 24.05.1995, визначено, що первинні документи - це документи, створені у паперовій або в електронній формі, які містять відомості про господарські операції.
Також згідно з 2.4 Положення документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою.
Таким чином, підтвердженням факту здійснення господарської операції є саме первинні документи бухгалтерського обліку, до яких належать усі документи в їх сукупності, складені щодо господарської операції, що відповідають вимогам закону, зокрема статті 9 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні» та Положенню про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, та відображають реальні господарські операції.
Отже, підписання Замовником акту надання послуг (виконаних робіт), який є первинним обліковим документом у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і відповідає вимогам статті 9 вказаного Закону і Положенню про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення правовідносин, є підставою для виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за надані послуги.
Отже, оскільки акти №1 від 25.02.2023, №2 від 25.03.2023, №3 від 13.04.2023, №4 від 02.05.2023, №5 від 31.05.2023, №6 від 30.06.2023, №7 від 31.07.2023, №8 від 31.08.2023, №9 від 02.10.2023, №10 від 31.10.2023, №11 від 30.11.2023, №12 від 31.12.2023, №1/1 від 25.02.2023, №2/2 від 25.03.2023 та №4/1 від 02.05.2023 на загальну суму 1 582 360,15 грн підписані представниками Товариства з обмеженою відповідальністю «Сазан» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Інститут транспортно-енергетичних систем України», сторони належним чином узгодили факт надання послуг згідно з договором №1 від 01.02.2023 на вищезазначену суму.
Позивач стверджує, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Інститут транспортно-енергетичних систем України» не сплачено заборгованість за надані послуги з розміщення працівників та спожиту електроенергію за договором №1 від 01.02.2023 в розмірі 766  960,15 грн.
Як вбачається із матеріалів справи, відповідач визнав позовні вимоги ТОВ «Сазан» в частині стягнення заборгованості за надані послуги з розміщення працівників та спожиту електроенергію за договором №1 від 01.02.2023 в розмірі 430 360,15 грн.
Відповідно до ч. 4 ст. 191 ГПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
З огляду на викладене, місцевий суд дійшов правильного висновку, що визнання позову в частині стягнення заборгованості за надані послуги з розміщення працівників та спожиту електроенергію за договором №1 від 01.02.2023 в розмірі 430 360,15 грн не суперечить закону та не порушує права чи інтереси інших осіб, тож приймає визнання позову відповідачем.
Водночас апелянт (відповідач) заперечує проти задоволення позовних вимог про стягнення з ТОВ «Інститут транспортно-енергетичних систем України» заборгованості за надані послуги з розміщення (тимчасового проживання) за договором №1 від 01.02.2023 за період з лютого по квітень 2023 року, стверджуючи що внаслідок внесення змін до договору в частині вартості послуг з розміщення працівників відповідача, зменшилася сума зобов`язання по оплаті послуг проживання за вищевказаний період, тобто замість 450 грн слід сплачувати 150 грн на добу за одну особу. Скаржник вважає, що ця угода фактично змінює умови договору з моменту її підписання, а з огляду на відсутність оплати за попередні періоди — повинна поширюватися і на них, адже відповідні зобов`язання ще не були виконані. Також суд неправильно застосував правову позицію Верховного Суду щодо неможливості надання зворотної сили додатковій угоді, оскільки у даному випадку зобов`язання за договором ще не були виконані, а отже, нові умови могли застосовуватись до вже наданих, але не оплачених послуг.
З цього приводу колегія суддів зазначає таке.
01.05.2023 сторонами укладено додаткову угоду №1 до договору №1 від 01.01.2023, якою викладено п. 2.1 договору в наступній редакції:
« 2.1. Оплата послуг здійснюється згідно Акту виконаних робіт з розрахунку 150,00 грн без ПДВ за одну людину за одну добу проживання».
У вказаній додатковій угоді не зазначено про те, що її положення поширюються на правовідносини, що існували до моменту її укладення.
Отже, додаткова угода не містить жодного застереження про її зворотну дію або застосування нових умов до вже наданих, але ще не оплачених послуг. Господарські зобов`язання мають чіткі часові межі дії, і у випадку зміни умов договору зниження ціни може мати силу лише з моменту набуття чинності відповідної угоди, тобто з 01.05.2023.
Правова позиція Верховного Суду, на яку посилався суд першої інстанції, є релевантною до цієї ситуації. У постанові у справі №?910/21671/17 (12.10.2018) чітко роз`яснено, що зміна умов договору не може мати зворотної сили і не поширюється на вже врегульовані правовідносини, навіть якщо вони не були остаточно виконані. Іншими словами, акт приймання-передачі послуг за лютий–квітень 2023 року вже фіксує факт надання послуг за попередньо узгодженою ціною, і така господарська операція вважається завершеною. Ненадходження оплати не змінює факту надання послуг і не надає можливості ретроспективної зміни умов.
Відсутність переоформлення актів надання послуг за лютий–квітень 2023 року сторонами є додатковим підтвердженням того, що вони не змінювали вже погоджений обсяг зобов`язань у частині вартості проживання. Якби сторони дійсно мали намір переглянути умови щодо вже наданих послуг, вони мали б відповідно відкоригувати акти, що не було зроблено.
Таким чином, суд обґрунтовано відхилив доводи відповідача, оскільки вони суперечать як змісту договору, так і усталеній судовій практиці. Послуги були надані, зафіксовані належним чином і прийняті відповідачем без заперечень, а отже — підлягають оплаті за первісною ціною.
Отже, за договором про надання послуг №?1 від 01.02.2023 суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги у повному обсязі, оскільки факт надання послуг і їх вартість були підтверджені належним чином оформленими та підписаними сторонами актами, які мають статус первинних бухгалтерських документів. Посилання відповідача на зниження вартості за додатковою угодою від 01.05.2023 були правомірно відхилені, оскільки ця угода не має зворотної дії, не містить застережень про поширення на попередні періоди та не супроводжувалася переоформленням актів. Відповідно, надані у лютому–квітні 2023 року послуги підлягають оплаті за первісною вартістю, узгодженою сторонами, що обґрунтовує стягнення заявленої суми у розмірі 766?960,15 грн.

Доводами скаржника про те, що суд першої інстанції нібито не врахував важливі докази відповідача, зокрема лист позивача про погодження зниженої вартості послуг та документи щодо компенсації витрат на електроенергію, не спростовується обґрунтованість висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції.
Колегія суддів зазначає, що надані відповідачем документи не мають юридичної сили для зміни умов договору, оскільки не є належними доказами укладення або зміни господарських зобов`язань у встановленому порядку. Зокрема, листування не може змінювати умови договору без відповідного письмового оформлення у формі додаткової угоди, що прямо передбачено статтями 188, 640 та 654 Цивільного кодексу України. Суд першої інстанції правильно оцінив надані письмові докази як неналежні для перегляду вже підписаних обома сторонами актів із визначеною вартістю послуг.
Місцевий суд чітко вказав у рішенні, що саме підписані обома сторонами акти надання послуг та рахунки-фактури є первинними документами, які підтверджують факт надання послуг, їх обсяг і вартість, згідно з вимогами Закону України «Про бухгалтерський облік» та Положення про документальне забезпечення бухгалтерського обліку. Відповідач не надав доказів переоформлення цих актів або належного погодження змін умов договору заднім числом.
Отже, твердження скаржника про нібито ігнорування доказів не відповідають дійсності. Суд першої інстанції надав належну оцінку всім зібраним доказам і обґрунтовано надав перевагу тим, що відповідають формальним вимогам закону, підтверджують фактичні обставини справи та узгоджуються зі змістом господарського договору.
Апелянт вважає, що суд першої інстанції у рішенні допустив описку, зазначивши неправильну дату укладення договору про надання послуг №?1 - 01.01.2023, тоді як відповідно до матеріалів справи правильною датою є 01.02.2023.
Колегія суддів зазначає, що дана обставина не має вирішального значення для правильності судового рішення в даному випадку.
Незважаючи на технічну неточність у даті, зміст договору, його умови, сторони, предмет, а також обсяг наданих послуг і документи, що підтверджують їх виконання, не викликають сумнівів і прямо вказують саме на договір від 01.02.2023. Суд досліджував матеріали справи, аналізував додаткову угоду, акти приймання-передачі, рахунки-фактури та інші документи, які стосуються саме цього договору. Таким чином, ідентифікація правовідносин відбулася правильно, і описка у даті не призвела до неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права.
Крім того, відповідно до статті 243 Господарського процесуального кодексу України, очевидна описка в судовому рішенні може бути виправлена без зміни його суті. Отже, вказана неточність є технічною і не впливає на законність або обґрунтованість рішення суду першої інстанції, а тому не може бути підставою для його скасування чи зміни.
Також скаржник вказує, що суд ухвалив рішення до завершення встановлених процесуальних строків, зокрема до моменту подання заперечень на відзив, чим порушив принцип змагальності.
По-перше, відповідно до частини третьої статті 165 Господарського процесуального кодексу України, подання заперечень на відзив є правом, а не обов`язком сторони, і процесуальне законодавство не встановлює імперативної вимоги щодо обов`язкового очікування судом таких заперечень для продовження розгляду справи. Якщо сторона не подала заперечень у межах строку, наданого судом, або не заявила про необхідність їх подання, суд має право розглядати справу за наявними матеріалами.
По-друге, скаржник не доводить і не надає доказів того, що він звертався до суду з клопотанням про продовження строку на подання заперечень чи повідомляв про намір їх подати. Також відсутні будь-які дані про те, що скаржник був позбавлений можливості реалізувати свої процесуальні права чи зазнав процесуального обмеження.
Таким чином, твердження про порушення принципу змагальності є безпідставним, оскільки скаржник не позбавлявся можливості надавати пояснення, подавати докази чи реалізовувати інші передбачені законом процесуальні права. Справу було розглянуто на підставі наявних матеріалів, які були оцінені судом у межах наданих законом повноважень.
Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 228?000,00 грн за договором №?03/01-24 від 01.01.2024 за послуги з розміщення (тимчасового проживання) та спожиту електроенергію, апелянт не висловив заперечень і не оскаржує рішення суду першої інстанції в цій частині, у зв`язку з чим підстав для перегляду відповідного висновку суду не вбачається, і рішення підлягає залишенню без змін у цій частині.
Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову та стягнення з ТОВ «Інститут транспортно-енергетичних систем України» на користь ТОВ «Сазан» заборгованості в розмірі 994?960,15 грн за договорами про надання послуг №?1 від 01.02.2023 та №?03/01-24 від 01.01.2024. Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками, оскільки вони відповідають фактичним обставинам справи, ґрунтуються на належних та допустимих доказах, а також здійснені з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.
У зв`язку з цим колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Інститут транспортно-енергетичних систем України». Доводи апелянта не спростовують наведені висновки суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Інститут транспортно-енергетичних систем України» не підлягає задоволенню з підстав викладених вище, а рішення Господарського суду Полтавської області від 12.06.2025 у справі №917/398/25 має бути залишене без змін.
Враховуючи відмову у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати відповідно до статті 129 ГПК України покладаються на апелянта.
Керуючись статтями 269, п.1 ч.1 ст. 275, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Інститут транспортно-енергетичних систем України» залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Полтавської області від 12.06.2025 у справі №917/398/25 залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок та строки касаційного оскарження передбачено ст.286-289 Господарського процесуального кодексу України. 

    Повна постанова складена 11.09.2025.

Головуючий суддя                                                                    В.В. Россолов

Суддя                                                                                           О.А. Істоміна  

Суддя                                                                                           В.С. Хачатрян