Номер провадження: 22-ц/813/4517/25 
Справа № 522/10689/24
Головуючий у першій інстанції Ярема Х. С.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.09.2025 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                        Сегеди С.М.,
суддів:                        Драгомерецького М.М.,
                               Комлевої О.С.,        
        за участю секретаря                Козлової В.А.,
               
розглянувши у відкритому судовому засіданні, без учасників справи, апеляційну скаргу  ОСОБА_1  на рішення  Приморського районного суду м. Одеси від 15 січня 2025 року, повний текст якого складено 30.01.2025 року та ухваленого під головуванням судді Яреми Х.С., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1  до Комунальної установи «Одеський академічний український музично-драматичний театр ім. В.С.Василька» про стягнення невиплаченої заробітної плати, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

                                                        встановив:   

02.07.2024 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Комунальної установи (далі – КУ) «Одеський академічний український музично-драматичний театр ім. В.С. Василька», в якому просив суд:
-поновити на посаді артиста оркестру (труба);
-стягнути невиплачену заробітну плату з січня 2023 року по травень 2023 року;
-стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.06.2023 до дня постановлення рішення в розмірі 95 092,20 грн.

Позовні вимоги були обгрунтовані тим, що з 01.10.2019 року ОСОБА_1 працював на посаді в КУ «Одеський академічний український музично-драматичний театр ім. В.С. Василька» артистом театру 1-ої категорії на умовах контракту, строк дії якого продовжено до 01.10.2022 року. Після закінчення строку контракту продовжував працювати, вважаючи, що контракт продовжений, хоча з січня 2023 року по травень 2023 року заробітна плата не нараховувалась. В період з 21.11.2022 року по 26.01.2023 року ОСОБА_1 перебував у стані тимчасової непрацездатності, частина періоду перебування з якого (з 17.12.2022 року по 26.01.2023 року) не оплачена. З 01.06.2023 року позивача було звільнено з роботи, у зв`язку із закінченням строку трудового договору (контракту) на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України. 
Звільнення позивач вважає незаконним, оскільки дія контракту закінчилась раніше, а саме 01.10.2022 року, а тому звільнення на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України є безпідставним. 

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15.01.2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено (а.с.52-54).
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15.01.2025 року, ухвалення нового судового рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (а.с.60-62).
У відзиві на апеляційну скаргу КУ «Одеський академічний український музично-драматичний театр ім. В.С. Василька» просить оскаржуване судове рішення залишити без змін, апеляційну скаргу – без задоволення, посилаючись на її необгрунтованість (а.с.78-81).

В судове засідання суду апеляційної інстанції учасники справи не з`явились, будучи належним чином повідомленими про час і місце судового засідання (а.с. 85-88).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ,  суд першої інстанції виходив із того, що позивач ОСОБА_1 пропустив, визначений ст. 233 КЗпП України, строк звернення до суду із позовом про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати, а також не навів обґрунтованих причин для поновлення цього строку, які між тим, в силу вимог ст. 234 КЗпП України, не можуть бути поновлені.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів, виходячи з наступних підстав.
Так, як вбачається з матеріалів справи, позивач  ОСОБА_1 обгрунтовував свою позовну заяву тим, що з 01.10.2019 він працював на посаді в КУ «Одеський академічний український музично-драматичний театр ім. В.С. Василька» (далі – Театр) артистом Театру 1-ої категорії на умовах контракту, строк дії якого продовжено до 01.10.2022 року. Після закінчення строку контракту він продовжував працювати, вважаючи на те, що вищевказаний контракт продовжений, хоча з січня 2023 року по травень 2023 року заробітна плата йому не нараховувалась. 
В період з 21.11.2022 по 26.01.2023 він перебував у стані тимчасової непрацездатності, частина періоду перебування з якого (з 17.12.2022 по 26.01.2023) не оплачена. 
З 01.06.2023 його було звільнено з роботи, у зв`язку із закінченням строку трудового договору (контракту) на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України.
Зазначені обставини змусили його звернутись до суду з даним позовом, так як він вважав своє звільнення незаконним, з посиланням на те, що оскільки дія контракту закінчилась 01.10.2022 року, то і звільнення його на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України є безпідставним. 

З матеріалів справи вбачається, що в період з 15.03.2022 року по 01.08.2022 рік у Театрі був оголошений простій (наказ по Театру №15 від 15.03.2022) (а.с.21).
В період часу, з 17.12.2022 року по 26.01.2023 рік позивач ОСОБА_1 перебував в стані тимчасової непрацездатності, серії АГШ № 932700 (а.с. 8).

Листом від 18.05.2023 року, вих. №207 старший інспектор з кадрів Театру повідомила ОСОБА_1 , що з 01.10.2022 дія його контракту закінчилась, на участь у конкурсі, якій відбувся 31.01.2023 він заявку не подав, на роботі відсутній з 17.12.2022 з нез`ясованих причин. Адміністрація театру попередила ОСОБА_1 про наступне звільнення та запропонувала надати до 02.06.2023 обгрунтовану відповідь, у разі відсутності якої залишила за собою право самостійно вирішувати умови звільнення (а.с.10). 

11.05.2023 року ОСОБА_1 звернувся до Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці зі скаргою щодо можливого порушення відносно нього законодавства про працю в Театрі, на яку 24.05.2023 року отримав відповідь, у тому числі щодо звернення до суду або до комісії по трудових спорах Установи (а.с.12-13). 

У відповідності до  довідки, виданої 27.05.2024, роботодавець немає заборгованості з виплати заробітної плати та за період непрацездатності перед ОСОБА_1  (а.с.22).

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив із того, що предметом спору є поновлення на роботі, а його підставами незаконність звільнення у зв`язку із закінченням строку контракту, строк якого закінчився, але після цього працівник продовжував працювати, а також стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, невиплаченої заробітної плати.
Разом з тим, суд зазначив, що згідно з ст. 233 КЗпП України (в редакції станом на дату звільнення) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. За змістом ст. 116 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. 
01.06.2023 позивач ОСОБА_1 отримав лист від Театру, яким йому направлено копію наказу про його звільнення та повідомлено його про звільнення з 01.06.2023 (а.с.14).

Не дивлячись на це, а також на те, що трудову книжку ОСОБА_1 отримав 10.10.2023 року, про що зазначено в особовій справі, позов ОСОБА_1 подав до суду засобами поштового зв`язку лише 01.07.2024 року. 

У відповідності до ст.  234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.

Крім того, згідно з п.1 Прикінцевих положень КЗпП України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Також суд правильно зазначив, що з дня отримання копії наказу про звільнення та письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (01.06.2023 року), до його звернення до суду (01.07.2024 року) минуло більше одного року.

Таким чино, оскільки строк звернення ОСОБА_1 до суду має відраховуватися, з врахуванням закінчення дії карантину, з 30.06.2023 року, строк звернення до суду з вимогами про поновлення на роботі закінчився 30.07.2023 року, а строк звернення з вимогами про стягнення невиплаченої заробітної плати з січня 2023 року по травень 2023 року, закінчився 30.09.2023, то позивач ОСОБА_1 пропустив строк звернення за захистом своїх прав, а відповідач наполягав на застосуванні наслідків порушення строків звернення до суду в трудових спорах, то у суду першої інстанції не було правових підстав для поновлення цього строку.
 
Суд також правильно зазначив, що вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від вимог про поновлення на роботі, а тому в цій частині позов ОСОБА_1 також не підлягає задоволенню.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги. 

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 – 384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
                                 ухвалив:        

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1   залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Через відпустку судді Сегеди С.М., повне судове рішення складено 29.09.2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду:        С.М. Сегеда        

М.М. Драгомерецький

О.С. Комлева