ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
30 жовтня 2025 року
м. Київ
 
справа № 369/4556/22
провадження № 61-10820св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., 
Червинської М. Є.,
 
учасники справи:
позивач - заступник керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації,
відповідачі: Феодосіївська сільська рада Обухівського району Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Бучанського районного нотаріального округу Герасимів Юлія Вадимівна,
третя особа - Державне підприємство «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу першого заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 січня 2024 року у складі судді Фінагеєвої І. О. та постанову Київського апеляційного суду від 26 червня 2024 року у складі колегії суддів: Оніщука М. І., Шебуєвої В. А., Кафідової О. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У червні 2022 року заступник керівника Київської обласної прокуратури 
в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації звернувся до суду з позовом до Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
ОСОБА_4, приватного нотаріуса Бучанського районного нотаріального округу (далі - приватний нотаріус) Герасимів Ю. В., третя особа - Державне підприємство «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» (далі - ДП «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс»), про визнання недійсними рішень, скасування державної реєстрації та усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельними ділянками шляхом їх повернення.
 
Позов мотивовано тим, що на підставі рішення Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області від 12 липня 2021 року № 24/30 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки 
у приватну власність» вирішено передати у власність для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_4 земельну ділянку з кадастровим номером 3222487000:03:001:0021, загальною площею 0,8034 га, на території 
с. Ходосівка Обухівського району Київської області.
 
16 липня 2021 року ОСОБА_4 відчужила вказану земельну ділянку на користь ОСОБА_1 .
 
У подальшому ОСОБА_1 здійснив поділ вказаної земельної ділянки на дві земельні ділянки з кадастровими номерами 3222487000:03:001:5362, загальною площею 0,3322 га, та 3222487000:03:001:5363, загальною площею 0,4712 га, та зареєстровано право власності ОСОБА_1 на них.
 
Рішенням Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області від 12 липня 2021 року № 24/19 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність» вирішено передати 
у власність для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_3 земельну ділянку з кадастровим номером 3222487000:03:001:0014, загальною площею 1,3411 га, на території с. Ходосівка Обухівського району Київської області.
 
16 липня 2021 року ОСОБА_3 відчужив вказану земельну ділянку на користь ОСОБА_1 .
 
У подальшому ОСОБА_1 здійснив поділ вказаної земельної ділянки на дві земельні ділянки з кадастровими номерами 3222487000:03:001:5683, загальною площею 0,6605 га, та 3222487000:03:001:5684, загальною площею 0,6806 га, та зареєстровано право власності ОСОБА_1 на них.
 
На підставі рішення Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області від 12 липня 2021 року № 24/41 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність» вирішено передати у власність для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_2 земельну ділянку з кадастровим номером 3222487000:03:001:0017, загальною площею 0,8141 га, на території с. Ходосівка Обухівського району Київської області.
 
16 липня 2021 року ОСОБА_2 відчужила вказану земельну ділянку на користь ОСОБА_1 .
 
У подальшому ОСОБА_1 здійснив поділ вказаної земельної ділянки на дві земельні ділянки з кадастровими номерами 3222487000:03:001:5572, загальною площею 0,4192 га, 3222487000:03:001:5573, загальною площею 0,3953 га, та зареєстровано право власності ОСОБА_1 на них.
 
Прокурор вказував, що вказані земельні ділянки відносяться за основним цільовим призначенням до земель сільськогосподарського призначення (вид цільового призначення - для ведення особистого селянського господарства) та розташовані в межах території Феодосіївської територіальної громади Обухівського району Київської області.
 
Прокурор вважав, що надання земельних ділянок громадянам здійснено всупереч вимогам земельного та лісового законодавства, оскільки спірні земельні ділянки фактично перебували в постійному користуванні Києво-Святошинського державного агролісництва Київської обласної державної організації «Київагроліс», земельні ділянки відповідачів повністю накладаються на землі кварталу № 30 Києво-Святошинського державного агролісництва за даними лісовпорядкування 2006 року.
 
На підставі викладеного прокурор просив:
- визнати недійсними:
рішення Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області від 12 липня 2021 року № 24/41 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність;
рішення Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області від 12 липня 2021 року № 24/19 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність;
рішення Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області від 12 липня 2021 року № 24/30 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність;
- скасувати рішення про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень: 
на земельну ділянку з кадастровим номером 3222487000:03:001:5362 приватного нотаріуса Герасимів Ю. В. від 23 липня 2021 року за реєстраційним номером 59470351;
на земельну ділянку з кадастровим номером 3222487000:03:001:5363 приватного нотаріуса Герасимів Ю. В. від 23 липня 2021 року за реєстраційним номером 59470655;
на земельну ділянку з кадастровим номером 3222487000:03:001:5683 приватного нотаріуса Герасимів Ю. В. від 23 липня 2021 року за реєстраційним номером 59472597;
на земельну ділянку з кадастровим номером 3222487000:03:001:5684 приватного нотаріуса Герасимів Ю. В. від 23 липня 2021 року за реєстраційним номером 59472976;
на земельну ділянку з кадастровим номером 3222487000:03:001:5572 приватного нотаріуса Герасимів Ю. В. від 23 липня 2021 року за реєстраційним номером 59471109;
на земельну ділянку з кадастровим номером 3222487000:03:001:5573 приватного нотаріуса Герасимів Ю. В. від 23 липня 2021 року за реєстраційним номером 59471491;
- усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення шляхом повернення на користь держави 
в особі Київської обласної державної адміністрації з незаконного володіння ОСОБА_1 земельних ділянок з кадастровими номерами: 3222487000:03:001:5362, загальною площею 0,3322 га; 3222487000:03:001:5363, загальною площею 0,4712 га; 3222487000:03:001:5572, загальною площею 
0,4192 га; 3222487000:03:001:5573, загальною площею 0,3953 га; 3222487000:03:001:5683, загальною площею 0,6605 га; 3222487000:03:001:5684, загальною площею 0,6806 га.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 січня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення суду мотивовано тим, що оскільки спірні земельні ділянки зареєстровані за ОСОБА_1 , прокурор позовних вимог про витребування спірних земельних ділянок не заявив, тому заявлені ним позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні майном шляхом скасування державної реєстрації права власності та повернення спірних земельних ділянок не 
є ефективним способом захисту права.
 
Позовні вимоги про скасування рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна не можуть бути пред`явлені до державного реєстратора, якого позивач визначив відповідачем, тому суд відмовив в цій частині з підстав пред`явлення позову до неналежного відповідача.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 26 червня 2024 року апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури залишено без задоволення.
 
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 січня 2024 року залишено без змін.
 
Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, апеляційний суд погодився 
з висновком суду першої інстанції.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
26 липня 2024 року заступник керівника Київської обласної прокуратури подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 січня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 червня 2024 року та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що апеляційний суд не дослідив доводи апеляційної скарги та відповідні матеріали справи в частині аргументів позовної заяви про віднесення спірних земельних ділянок до земель лісогосподарського призначення державної форми власності. Зазначає, що спірні земельні ділянки 
є землями лісогосподарського призначення та перебували у постійному користуванні Києво-Святошинського державного агролісництва ДП «СЛП «Київоблагроліс» на момент їх передання у приватну власність. Зайняття земельних лісових ділянок лісогосподарського призначення, які були вилучені 
з порушенням ЗК України і ЛК України, а саме з порушенням права власності держави чи відповідної територіальної громади з позбавленням правомочності володіння, слід розглядати як порушення права власності держави, не пов`язане з позбавленням титульного володіння. Прокурор, обираючи належний спосіб захисту інтересів держави у спірних правовідносинах, дійшов висновку про необхідність пред`явлення негаторного позову, оскільки обставини справи безумовно вказують на неможливість виникнення у громадян або юридичних осіб права власності на спірні земельні ділянки лісогосподарського призначення, які перебувають у постійному користуванні спеціалізованого державного лісогосподарського підприємства та волі на відчуження яких держава в особі її уповноважених органів не виявляла.
 
Аргументи інших учасників справи
 
13 листопада 2024 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 подав до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
 
Відзив мотивовано тим, що у цій справі прокурор обрав неналежний та неефективний спосіб захисту порушених прав у вигляді заявлення негаторного позову. Посилання у касаційній скарзі на порушення норм процесуального права не підтверджено матеріалами справи.
 
Рух касаційної скарги та матеріалів справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 10 жовтня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Києво-Святошинського районного суду Київської області.
 
07 листопада 2024 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
У касаційній скарзі немає аргументів щодо незгоди з рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 січня 2024 року та постановою Київського апеляційного суду від 26 червня 2024 року в частині позовних вимог прокурора до приватного нотаріуса Герасимів Ю. В., а тому відповідно до часини першої статті 400 ЦПК України оскаржувані судові рішення в цій частині суд касаційної інстанції не переглядає.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, урахувавши аргументи, наведені 
у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
 
Короткий зміст фактичних обставин справи
 
Рішенням Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області від 12 липня 2021 року № 24/30 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність» вирішено передати 
у власність для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_4 земельну ділянку з кадастровим номером 3222487000:03:001:0021, загальною площею 0,8034 га, на території с. Ходосівка Обухівського району Київської області. 
 
16 липня 2021 року ОСОБА_4 відчужила вказану земельну ділянку на користь ОСОБА_1 .
 
У подальшому ОСОБА_1 здійснив поділ вказаної земельної ділянки на дві земельні ділянки з кадастровими номерами 3222487000:03:001:5362, загальною площею 0,3322 га, та 3222487000:03:001:5363, загальною площею 0,4712 га, та зареєстровано право власності ОСОБА_1 на них.
 
Рішенням Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області від 12 липня 2021 року № 24/19 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність» вирішено передати 
у власність для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_3 земельну ділянку з кадастровим номером 3222487000:03:001:0014, загальною площею 1,3411 га, на території с. Ходосівка Обухівського району Київської області.
 
16 липня 2021 року ОСОБА_3 відчужив вказану земельну ділянку на користь ОСОБА_1 .
 
У подальшому ОСОБА_1 здійснив поділ вказаної земельної ділянки на дві земельні ділянки з кадастровими номерами 3222487000:03:001:5683, загальною площею 0,6605 га, та 3222487000:03:001:5684, загальною площею 0,6806 га, та зареєстровано право власності ОСОБА_1 на них.
 
На підставі рішення Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області від 12 липня 2021 року № 24/41 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність» вирішено передати у власність для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_2 земельну ділянку з кадастровим номером 3222487000:03:001:0017, загальною площею 0,8141 га, на території с. Ходосівка Обухівського району Київської області.
 
16 липня 2021 року ОСОБА_2 відчужила вказану земельну ділянку на користь ОСОБА_1 .
 
У подальшому ОСОБА_1 здійснив поділ вказаної земельної ділянки на дві земельні ділянки з кадастровими номерами 3222487000:03:001:5572, загальною площею 0,4192 га, 3222487000:03:001:5573, загальною площею 0,3953 га, та зареєстровано право власності ОСОБА_1 на них.
 
Таким чином, ОСОБА_6 є власником шести земельних ділянок 
з кадастровими номерами 3222487000:03:001:5362, загальною площею 
0,3322 га, 3222487000:03:001:5363, загальною площею 0,4712 га, 3222487000:03:001:5572 загальною площею 0,4192 га, 3222487000:03:001:5573, загальною площею 0,3953 га, 3222487000:03:001:5683, загальною площею 0,6605 га, 3222487000:03:001:5684, загальною площею 0,6806 га, які відносяться за основним цільовим призначенням до земель сільськогосподарського призначення (вид цільового призначення - для ведення особистого селянського господарства) та розташовані в межах території Феодосіївської територіальної громади Обухівського району Київської області.
 
Відповідно до листа ДП «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» від 13 січня 2022 року № 11 згідно з матеріалами лісовпорядкування 2008 року землі 30 кварталу перебувають в постійному користуванні Києво-Святошинського агролісництва ДП «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс».
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону відповідають.
 
Надаючи оцінку аргументам касаційної скарги в межах її вимог і доводів, Верховний Суд враховує таке.
 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
 
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які 
ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем 
і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.
 
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).
 
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси 
у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).
 
Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права / інтереси захищаються 
у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права / інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити 
у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права / інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права / інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та / або є неефективним для захисту порушеного права / інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте 
є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право / інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
 
Позов у цій справі подав прокурор в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації у зв?язку з незаконним, на думку позивача, заволодінням ОСОБА_1 земельними ділянками державної власності лісогосподарського призначення.
 
Ліси та землі лісового фонду України є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання їх 
у користування.
 
Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах (частина друга статті 1 ЛК України (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
 
Земельні відносини, що виникають при використанні, зокрема лісів, регулюються ЗК України, а також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому Кодексу (частина друга статті 3 ЗК України (тут 
і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)).
 
За основним цільовим призначенням ЗК України передбачає виділення 
земель лісогосподарського призначення (пункт «е» частини першої статті 19 ЗК України) в окрему категорію.
 
Ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів 
з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів (стаття 63 ЛК України).
 
До земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства (стаття 5 ЛК України).
 
Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (пункт «б» частини першої статті 164 ЗК України).
 
Оскільки земельна ділянка та права на неї на землях лісогосподарського призначення є об`єктом земельних правовідносин, то суб`єктний склад і зміст таких правовідносин має визначатися згідно з нормами земельного законодавства та лісового законодавства - у частині використання й охорони лісового фонду (висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-224цс14).
 
Відповідно до пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.
 
Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентуються галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Держлісгоспом СРСР 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкування належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення. Отже, вирішуючи питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства, необхідно враховувати пункт 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України (висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-224цс14).
 
Звертаючись до суду з позовом у справі, що переглядається, прокурор посилався на те, що спірні земельні ділянки належать до земель лісового фонду, які перебувають у державній власності, їх передача у приватну власність фізичній особі здійснена з порушенням норм земельного та лісового законодавства, що є підставою для усунення державі перешкод 
в користуванні та розпорядженні майном шляхом зобов`язання повернути земельну ділянку лісогосподарського призначення, що відповідає негаторному позову.
 
Серед способів захисту майнових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку статей 387-388 ЦК України (віндикаційний позов) й усунення перешкод 
у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зі статтею 391 ЦК України (негаторний позов). Позовом про витребування майна, зокрема віндикаційним позовом, є вимога власника, який не є володільцем належного йому на праві власності (на правах володіння, користування та розпорядження) індивідуально визначеного майна, до особи, яка заволоділа останнім, про витребування (повернення) цього майна з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це вимога власника, який є володільцем майна (відновив володіння майном), до будь-якої особи про усунення перешкод (шляхом повернення майна, виселення, демонтажу самочинного будівництва тощо), які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод. Зазначений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.
 
Факт володіння нерухомим майном за загальним правилом можна підтвердити, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно 
у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 
2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 90)). Цей фактичний стан володіння слід відрізняти від права володіння, яке належить власникові (частина перша статті 317 ЦК України) незалежно від того, є він фактичним володільцем майна, чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном 
у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо така особа не набула права власності. Водночас ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 65-67)).
 
Фізичне зайняття особою, за якою не зареєстроване право власності на нерухоме майно, не позбавляє власника фактичного володіння, але створює перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном. Інакше кажучи, зайняття земельної ділянки, зокрема фактичним користувачем, треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника володіння цією ділянкою. У таких випадках її власник має право вимагати усунення цих перешкод (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 
2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 70, 71)).
 
Заволодіння земельними ділянками є неможливим лише в разі, якщо на такі ділянки в принципі, за жодних умов, не може виникнути право власності. Якщо 
ж закон допускає набуття права власності на земельні ділянки, але обмежує їх використання лише з певною метою, то передання ділянок з порушенням такого обмеження може свідчити про те, що право власності порушника на земельну ділянку не виникло, але не свідчить про неможливість заволодіння (зокрема, неправомірного) земельною ділянкою.
 
З урахуванням наведеного визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном.
 
Метою позову про витребування майна (незалежно від того, на підставі яких статей ЦК України цю вимогу заявив позивач) є забезпечення введення власника-позивача у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Так, у випадку нерухомого майна означене введення полягає у внесенні запису (відомостей) про державну реєстрацію за позивачем права власності на відповідне майно (близькі за змістом висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 89), від 07 листопада 2018 року у справах № 488/5027/14-ц (пункт 95) 
і № 488/6211/14-ц (пункт 84), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 114, 142), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 67), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 100), від 23 листопада 2021 року 
у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146), від 14 грудня 2021 року у справі 
№ 344/16879/15-ц, від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 37)).
 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово робила висновки, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) в порядку статті 387 ЦК України є ефективним способом захисту права власності (постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 368/1158/16-ц, від 22 травня 2018 року 
у справі № 369/6892/15-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц).
 
Схожий висновок також зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 446/478/19 (провадження № 14-90цс23).
 
Встановивши, що спірні земельні ділянки лісового фонду вибули з володіння держави, право власності на них зареєстроване за ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що заявлений прокурором негаторний позов про повернення спірних земельних ділянок не спрямований у контексті зазначених обставин справи на ефективне відновлення права держави на спірну земельну ділянку лісового фонду.
 
Крім того, урахувавши правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21), суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, правильно зазначив, що власник з дотриманням статей 387, 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності, повернення майна чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
 
Ураховуючи наведене, суди попередніх інстанцій правильно визначилися 
з характером спірних правовідносин, нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, та дійшли обґрунтованого висновку, що обраний прокурором спосіб захисту є неефективним. В контексті обставин цієї справи належним способом захисту прав держави є звернення до суду з вимогами про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння.
 
Доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують та переважно зводяться до власного тлумачення прокурором норм матеріального права.
 
Аргументи заявника про неврахування висновків Верховного Суду, наведених 
у касаційній скарзі, є безпідставними, оскільки висновки судів не суперечать висновкам Верховного Суду у справах, зазначених заявником у касаційній скарзі.
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з висновками судів щодо встановлених обставин справи та необхідності переоцінки доказів. Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи 
в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Висновки за результатом розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, арішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 січня 2024 року та постанови Київського апеляційного суду 
від 26 червня 2024 року в частині позовних вимог заступника керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - ДП «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс», про визнання недійсними рішень, скасування державної реєстрації та усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельними ділянками шляхом їх повернення - без змін, оскільки підстав для їх скасування в цій частині немає.
 
З огляду на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу першого заступника керівника Київської обласної прокуратури залишити без задоволення.
 
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 січня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 червня 2024 року 
в частині позовних вимог заступника керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - Державне підприємство «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс», про визнання недійсними рішень, скасування державної реєстрації та усунення перешкод 
у користуванні та розпорядженні земельними ділянками шляхом їх повернення залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

 
Судді:                                                                                                             В. М. Коротун

 
Є. В. Коротенко

 
М. Є. Червинська