ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
21 жовтня 2025 року місто Київ
Справа № 947/35360/24
Апеляційне провадження № 22-ц/824/15240/2025
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Желепи О. В., суддів: Поліщук Н.В., Соколової В.В.,
за участю секретаря судового засідання Рябошапки М. О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , поданою адвокатом Єрашовим Іллею Євгеновичем, на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 09 липня 2025 року (ухвалено у складі судді Волошина В.О., повне рішення складено 14 липня 2025 року)
у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ про визнання права власності
 
ВСТАНОВИВ
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2024 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом у якому просив суд:
- визнати за позивачем право власності на транспортний засіб марки «Hyundai», модель «Veracruz», тип Т-3 універсал легковий, коричневого кольору, 2008р. випуску, номер шасі: НОМЕР_1 ; судові витрати покласти на відповідача.
Позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що 07 квітня 2008 року між АКІБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір застави № 02-23-Ф080433А/Ф080434П-709, предметом якого став спірний автомобіль. 
У подальшому, 26 червня 2018 року, права за цим договором були передані від первісного заставодержателя до ТОВ «Факторингова компанія «Укрфінресурс», а 03 липня 2018 року - від останнього до позивача за договором відступлення права вимоги. 
З метою реалізації своїх прав за договором застави 06 жовтня 2020 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Сперчун О.О. із заявою про передачу заяви про порушення умов договору, на підставі якої було внесено запис № 28169527 про обтяження транспортного засобу до Державного реєстру обтяжень рухомого майна. 
09 листопада 2020 року цим же нотаріусом було вчинено виконавчий напис № 1021 про звернення стягнення на предмет застави, який було передано на примусове виконання до Дніпровського ВДВС у м. Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). 
У рамках виконавчого провадження № НОМЕР_2 автомобіль був реалізований та, відповідно до акту державного виконавця від 22 липня 2021 року, переданий у власність позивача. 
Після цього позивач звернувся до ТСЦ МВС № 5152 для перереєстрації транспортного засобу, однак отримав відмову відповідно до листа від 02 листопада 2024 року № 31/30/5152/Л-4879-3058-2024 з посиланням на наявність відомостей про нього в Єдиному реєстрі боржників. Водночас позивач відсутній у Єдиному реєстрі боржників. 
Таким чином, відмова у державній реєстрації транспортного засобу є безпідставною та порушує право позивача на володіння і користування належним йому майном, що зумовлює необхідність судового захисту його прав.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Шевченківський районний суд міста Києва рішенням від 09 липня 2025 року позов залишив без задоволення.
 
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальненні доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
 
Не погодившись з таким рішенням Єрашов І.Є.   в інтересах ОСОБА_1 04 серпня 2025 року через систему «Електронний суд» подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі, вирішити питання розподілу судових витрат.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до прийняття помилкового рішення. 
Зазначає, що відповідач листом від 02.11.2024 № 31/30/5152 відмовив у перереєстрації транспортного засобу позивача, оскільки якби останній не звертався до відповідача про перереєстрацію транспортного засобу, то взагалі не існував би лист відповідача про відмову у перереєстрації з певних причини. У листі немає повідомлення про роз`яснення як правильно звертатися про перереєстрацію, натомість міститься чітка підстава для відмови у перереєстрації транспортного засобу. У зв`язку із цим помилковими є висновки суду про те, що позивач не звертався до відповідача із заявою щодо реєстрації транспортного засобу на своє ім`я в установленому порядку та про те, що відповідь відповідача містить лише роз`яснювальний характер, та не є прийнятим рішенням посадової особи ТСЦ МВС щодо реєстраційних дій транспортних засобів.
Посилається на те, що відповідач надав до суду відзив на позовну заяву, до якої ним було долучено лист Дніпровського відділу ДВС у місті Херсоні від 17.12.2024, у якому остання зазначила про те, що немає можливості перевірити наявність чи відсутність постанови та акту державного виконавця про передачу майна, оскільки паперові матеріали виконавчого провадження не вивозилось з міста Херсона (який був тимчасово окупований з 01.03.2022 по 11.11.2022), а зазначені документи були втрачені в результати активних бойових дій (аналогічна відповідь була надана на адвокатський запит адвоката Єрашова І.Є.). Тобто, позивач у відповідності до статті 392 ЦК України втратив документ, який засвідчує його право власності на транспортний засіб, що позбавляє його можливості реалізувати право на транспортний засіб, а тому обраний позивачем спосіб захисту є єдиним та належним, чого суд першої інстанції не врахував.
В іншому доводи апеляційної скарги повторюють позовну заяву.
 
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
 
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача - Толпиго О.Ф. проти апеляційної скарги заперечувала, просила її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін як законне та обґрунтоване.
Звертає увагу, що перевірці на наявність інформації в Єдиному реєстрі боржників підлягає саме той власник транспортного запису, який зазначений в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів, у якому власником спірного транспортного засобу значиться ОСОБА_2 , стосовно якої відкриті виконавчі провадження.
 
Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання
 
У судовому засідання в режимі відеоконференції представник позивача - Єрашов І.Є. доводи апеляційної скарги підтримав у повному обсязі, просив її задовольнити.
Представник відповідача - Толпиго О.Ф. проти апеляційної скарги заперечувала, просила відмовити в її задоволення.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
 
Суд першої інстанції вважав встановленим, що 31 жовтня 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до територіального сервісного центру № 5152 із заявою довільної форми, у якій просив надати роз`яснення щодо перереєстрації на власне ім`я транспортного засобу марки «Hyundai», модель «Veracruz», тип Т-3 універсал легковий, коричневого кольору, 2008 року випуску, номер шасі: НОМЕР_1 , на підставі акту державного виконавця від 22 липня 2021 року ВП № 64674819. До заяви позивачем було надано копії документів: виконавчий напис приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Сперечун О.О. від 09 листопада 2020 року № 1021; Акт державного виконавця від 22 липня 2021 року ВП № НОМЕР_2; паспорт та довідка про присвоєння позивачу ідентифікаційного номера.
У судовому засіданні представник відповідача звертала увагу суду, що в досудовому порядку позивачем не здійснювалася, в установленому законом порядку оплата послуг з перереєстрації автомобіля, а також інші обов`язкові платежі, як і не була здійснена позивачем реєстрація в електронній черзі для надання адміністративної послуги.
У судовому засіданні зазначені доводи сторони відповідача, стороною позивача спростовані не були.
02 листопада 2024 року Територіальним сервісним центром № 5152 РСЦ ГСЦ МВС в Одеській, Миколаївській та Херсонській областях листом за № 31/30/5152/Л-4879-3058-2024 позивачу було надано роз`яснення вимог Порядку № 1388, зокрема пункту 15.
У судовому засіданні представник відповідача наголошувала, що розгляд заяви позивача здійснювався, відповідно до приписів Закону України «Про звернення громадян», враховуючи те, що позивачем не було сплачено вартість адміністративної послуги, щодо перереєстрації автомобіля.
Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач зазначав, що відповідач листом від 02 листопада 2024 року за № 31/30/5152/Л-4879-3058-2024 відмовив у перереєстрації даного транспортного засобу, у зв`язку з чим позивач вважає, що у такий спосіб відповідач оспорює його право власності на вище зазначений автомобіль.
 
Позиція суду апеляційної інстанції
 
Заслухавши доповідь головуючого судді Желепи О.В., пояснення представників сторін,  дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, з урахуванням відзиву на неї, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення скасуванню чи зміні.
 
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
 
За правилами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.  
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.  
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.
 
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходи із того, що:
- стороною позивача не було надано до суду жодного належного і допустимого доказу на підтвердження обставин того, що стороною відповідача оспорюється або не визнається право власності позивача на автомобіль;
- позивачем не здійснювалось звернення до територіального сервісного центру № 5152 із заявою щодо реєстрації транспортного засобу на своє ім`я в установленому порядку. Надана відповідь ТСЦ № 5152 містить лише роз`яснювальний характер, та не є прийнятим рішенням посадової особи ТСЦ МВС щодо реєстраційних дій транспортних засобів;
- позивач обрав неефективний спосіб захисту.
Колегія суддів, погоджується із такими висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За приписами норм статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
За приписами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).
Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до частини 2 статті 76 ЦПК України ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ч. 3 ст. 77 ЦПК України).
Положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ч. 1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що позивачем у позові про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних відносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин (постанова від 14 грудня 2021 року у справі 344/16879/15-ц, постанова від 13 липня 2022 року у справі № 645/6151/15-ц).
Тобто, підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності згідно зі ст. 392 ЦК України є, зокрема, оспорювання (невизнання) існуючого права позивача, а не намір набути вказане право за рішенням суду.
Верховний Суд у постанові від 02 травня 2018 року у справі № 914/904/17 звертав увагу на те, що під час вирішення спору про визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України слід враховувати, що за змістом вказаної статті судове рішення не породжує право власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.
Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку, зокрема у визначений спосіб, є наявність підтвердженого належними доказами права власності особи щодо майна, право власності на яке оспорюється або не визнається іншою особою, а також підтверджене належними доказами порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно (правові позиції Верховного Суду з цього приводу - mutatis mutandis пункт 13 постанови від 20.03.2018 у справі № 910/1016/17, пункт 12 постанови від 17.04.2018 у справі № 914/1521/17 ).
Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ч.1 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. На відміну від нерухомого майна, ЦК України не передбачено переходу права власності на рухоме майно за наслідком державної реєстрації переходу права на підставі правочину, навіть якщо реєстрація рухомого майна є обов`язковою виходячи з нормативного регулювання (частина четверта статті 334 ЦК України).
Згідно зі статтею 34 Закону України «Про дорожній рух» державна реєстрація та облік автомобілів, автобусів, мотоциклів та мопедів усіх типів, марок і моделей, самохідних машин, причепів та напівпричепів до них, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів здійснюються територіальними органами Міністерства внутрішніх справ України.
Постановою Кабінету Міністрів України №1388 від 07.09.1998 (в редакції від 12.08.2023) затверджений Порядок державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів (далі - Порядок № 1388).
Пункт 8 Порядку № 1388 містить перелік документів, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери. 
Так, документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, зокрема, є акт про проведений електронний аукціон або постанова та акт про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, видані органом державної виконавчої служби або приватним виконавцем тощо. 
Крім того, п. 8 Порядку № 1388 передбачає, що державна реєстрація транспортних засобів проводиться за умови сплати їх власниками передбачених законодавством податків і зборів (обов`язкових платежів), а також внесення в установленому порядку платежів за державну реєстрацію (перереєстрацію), зняття з обліку, відшкодування вартості бланків реєстраційних документів та номерних знаків.
У пункті 7.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.04.2023 у справі № 911/1278/20 зазначено про те, що як положеннями частини першої статті 334 ЦК України щодо переходу права власності на рухоме майно, так і спеціальним законодавством, що регулює порядок обліку та реєстрації транспортних засобів, не передбачено в імперативному порядку, що право власності на таке рухоме майно переходить до набувача транспортного засобу з моменту здійснення його державної реєстрації. Порушення приписів про державну реєстрацію великотоннажного та технологічного транспортного засобу має наслідком заборону його експлуатації (користування рухомим майном). Право власності на рухоме майно переходить до набувача відповідно до умов укладеного договору, що узгоджується з принципом свободи договору відповідно до статтей 6, 627, 628 ЦК України. Якщо договором не передбачено особливостей переходу права власності у конкретному випадку шляхом вчинення певних дій, воно переходить з моменту передання транспортного засобу (п.7.13).
Правовий аналіз вказаних вище норм права свідчить про те, що реєстрація транспортного засобу у відповідних реєстраційних органах не впливає на набуття права власності на нього.
У пункті 7.15 постанови від 05.04.2023 у справі № 911/1278/20 Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі № 278/3640/18, у якій, аналізуючи положення статті 334 ЦК України та статті 34 Закону України «Про дорожній рух», суд зазначив: «…правовстановлюючим документом, який підтверджує набуття права власності, є саме договір комісії транспортного засобу та договір купівлі-продажу транспортного засобу. Видане за результатами проведення реєстраційних дій свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу лише підтверджує проведення реєстраційної процедури та внесення до Єдиного державного реєстру МВС відомостей про транспортний засіб і його власника, проте як самостійний документ право власності у особи не породжує». Подібні правові висновки щодо застосування положень статті 34 Закону № 3353-XII викладено Верховним Судом також у постановах від 13 грудня 2018 року у справі № 910/11266/17, від 21 травня 2019 року у справі № 912/1426/18 та від 30 липня 2019 року у справі № 905/1053/18.
Верховний Суд у постанові від 07.05.2021 у справі № 420/3445/19 зазначив: «за наведених обставин суди попередніх інстанцій помилково виходили з того, що надана відповідачем письмова відповідь на заяву позивача невстановленої форми є рішенням суб`єкта владних повноважень про відмову в перереєстрації транспортного засобу. Натомість, з огляду на положення пункту 3.11 Інструкції, заяву позивача від 03.04.2019 слід розцінювати як звернення з питань, пов`язаних із проведенням реєстрації транспортного засобу, на яку Територіальним сервісним центром № 5142 у порядку і строк, визначені Законом України від 02.10.96 N 393/96-ВР «Про звернення громадян», надана вичерпна відповідь. Виходячи з цього, незгода позивача зі змістом наданої йому відповіді, яка має інформативний характер, не свідчить про порушення відповідачем Закону України «Про звернення громадян» та втручання останнього у права чи законні інтереси позивача щодо перереєстрації належного йому транспортного засобу (п.30, 31, 34)».
Суд першої інстанції правильно виснував, що відповідач, з вимогами до якого звернувся позивач, не оспорює та не заперечує право власності останнього на транспортний засіб, тоді як норми статті 392 ЦК України вимагають доведення порушення відповідачем права власності (оспорювання або невизнання), за захистом якого звертається позивач.
Зі змісту листа ТСЦ МВС № 5152 № 31/30/5152/Л-4879-3058-2024 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Одеській, Миколаївській та Херсонській областях (філія ГСЦ МВС) від 02 листопада 2024 року вбачається, що відмова у здійсненні перереєстрації пов`язана не у зв`язку з наявністю у ТСЦ МВС № 5152 сумнівів або претензій щодо права власності позивача на транспортний засіб, а виходячи з наявності в Єдиному реєстрі боржників відомостей про власника ( ОСОБА_2 ) як боржника.
Суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що вказана відповідь містить інформаційний характер, оскільки вона надана на заяву ОСОБА_1 від 31 жовтня 2024 року, у якій він просив надати йому роз`яснення щодо неможливості перереєстрації на його ім`я ТЗ (т. 1 а. с. 49).
Наведене узгоджується із правовою позицією Верховний Суд викладеної у постанові від 22 травня 2019 року у справі №161/19385/19, відповідно до якої: «відповідач у цій справі, а саме Регіональний сервісний центр МВС у Волинській області проводить лише державну реєстрацію (перереєстрацію) та зняття з обліку транспортних засобів, а між позивачем та відповідачем не існує будь-яких цивільно-правових відносин, у зв`язку з чим сервісний центр не може бути особою, яка не визнає, порушує або оспорює право позивача на транспортний засіб».
 
Колегія суддів не розглядає доводи апеляційної скарги, що стосуються втрати в результаті бойових дій паперових матеріалів виконавчого провадження № 64674819, зокрема відсутності можливості перевірити наявність чи відсутність постанови та акт державного виконавця про передачу майна (втрати позивачем документів, що засвідчують його право власності на транспортний засіб), оскільки відповідно до ч. 6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зазначене скаржником є самостійною підставою позову в порядку ст. 392 ЦК України, про яку він не зазначав, у позовній заяві.
 
Інші доводи апеляційної скарги є формальними, законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову не спростовують, зводяться до незгоди із ухваленим рішенням за відсутності належних та обґрунтованих доводів щодо його незаконності та власного помилкового тлумачення скаржником приписів законодавства, що регулює спірні правовідносини, а тому колегія суддів їх відхилила за безпідставністю.
 
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги 
 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Колегія суддів, встановила, що при вирішенні справи судом першої інстанції не було допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції.
 
Судові витрати 
 
Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, відсутні підстави для розподілу витрат на стадії апеляційного провадження відповідно до статей 141, 382 ЦПК України.
 
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 259, 263, 268, 367, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд
 
ПОСТАНОВИВ
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Єрашовим Іллею Євгеновичем, - залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 09 липня 2025 року - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.
Повна постанова складена 23 жовтня 2025 року.
 
Головуючий                                                                                      О.В. Желепа 
 
Судді:                                                                                                 Н.В. Поліщук
 
                                                                                                             В.В. Соколова