ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9131/25 Справа № 212/7329/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ваврушак Н. М. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2025 року                                                        м.Кривий Ріг

Справа № 212/7329/21

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.
секретар судового засідання - Матвійчук Ю.К.

сторони:
позивач - Акціонерне товариство «Криворізька теплоцентраль»,
відповідачі -  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , від імені та в інтересах яких діє адвокат Амельчишин Олег Валерійович, на рішення Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 30 червня 2025 року, яке ухвалено  суддею Ваврушак Н.М.у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 30 червня 2025 року, -
       
В С Т А Н О В И В:

У серпні 2021 року Акціонерне товариство «Криворізька теплоцентраль» (надалі - АТ «Криворізька теплоцентраль») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач є постачальником теплової енергії за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначене приміщення належить на праві приватної спільної часткової власності  ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та виведено з житлового фонду для введення підприємницької діяльності. Нежитлове приміщення відвідачів знаходиться у багатоповерховому житловому будинку, підключеному до централізованої системи опалення. У зв`язку із тим, що відповідачі не проявляли власної ініціативи на укладення договору, 22 лютого 2021 року позивач звернувся до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 з листом з проханням укласти договір купівлі-продажу теплової енергії, як власників приміщення. Лист було направлено на адресу: АДРЕСА_2 , однак відповідачі не отримали лист. Позивачем в період часу з 13.11.2014 року по 01.05.2021 року проводилось постачання теплової енергії та згідно до розрахунку споживання теплової енергії за адресою: АДРЕСА_1 , поставлено теплову енергію на загальну суму 133580,84 гривень, при розрахунку наданих відповідачам послуг застосовувались тарифи, передбачені для групи «інші споживачі», оскільки відповідачі споживали теплову енергію для обігріву належного їм на праві приватної власності нежитлового приміщення. 
Ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської обалсті від 25 березня 2024 року залучені правонаступники відповідача ОСОБА_4 –  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .
23 квітня 2024 року позивачем надано до суду позовну заяву до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.
Уточнена позовна заява мотивована тим, що АТ «Криворізька теплоцентраль» протягом періоду з 13.11.2014 року по 01.05.2021 року здійснювало постачання теплової енергії на користь відповідачів без договору на таке постачання. 
Відповідачі споживали теплову енергію для обігріву належного їм на праві приватної власності нежитлового приміщення. 
Позивачем при розрахунку наданих відповідачам послуг застосовувалися тарифи, передбачені для групи «інші споживачі». 
Відповідно до Розрахунку споживання теплової енергії за адресою: АДРЕСА_1 , за період з 13.11.2014 року по 01.05.2021 року, поставлено теплової енергії у кількості 78,02 Гкал на загальну суму 133580,84 гривень. 
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єкта нерухомого майна, власниками нежитлового приміщення № 1, вбудованого в перший поверх двоповерхового житлового будинку, загальною площею 110,3 кв. м., розташованого за адресою: АДРЕСА_3 є ОСОБА_1 – розмір частки та ОСОБА_4 – розмір частки . ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , правонаступниками ОСОБА_4 є ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , які успадкували частину, що належала померлому. 
Отже, загальна сума, що підлягає стягненню становить 133580,84 гривень, а тому з ОСОБА_1 підлягає до стягнення сума заборгованості у розмірі 66790,42 гривень (відповідно розміру частки ), а з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно заборгованість у сумі 66790,42 гривень, з врахуванням успадкованої частки у розмірі після померлого ОСОБА_4 .
Рішенням Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 30 червня 2025 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Криворізька теплоцентраль» суму заборгованості за спожиту теплову енергію в рамках неукладеного Договору, за період з 01.03.2017 року по 01.05.2021 року, у розмірі 40845 гривень 50 копійок.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 заборгованість за спожиту теплову енергію в рамках неукладеного Договору, за період з 01.03.2017 року по 01.05.2021 року, у розмірі 40845 гривень 50 копійок.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Криворізька теплоцентраль» судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1135 гривень 00 копійок.
Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь АТ «Криворізька теплоцентраль» судові витрати зі сплати судового збору в сумі 567 гривень 50 копійок з кожного.
В апеляційній скарзі відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , від імені та в інтересах яких діє адвокат Амельчишин О.В., просять скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що у позивача було відсутнє право на зміну предмету або підстав позову, оскільки за приписами ч. 3 ст. 49 ЦПК України у справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі. Отже, в силу приписів ч. 3 ст. 49 ЦПК України, позивач пропустив строк на зміну предмету позову, а тому позовні вимоги за зміненим позовом не підлягають судовому розгляду
При цьому, згідно первинного позову, підставою для подання позову була солідарна заборгованість відповідачів зі сплати комунальної послуги з теплопостачання на належному відповідачам на праві спільної сумісної власності об`єкті нерухомого майна та їх солідарний обов`язок сплатити вказаний борг в сумі 133580,84 грн. Предметом позову було солідарне стягнення заборгованості за комунальну послугу з теплопостачання, тобто, до усіх відповідачів заявлена до стягнення одна сума. В новому позові позивач змінив підстави позову і зазначив, що підставою для подання позову є солідарна заборгованість відповідачів ОСОБА_3 і ОСОБА_2 за сплату комунальної послуги з теплопостачання на належному відповідачам на праві спільної сумісної власності об`єкті нерухомого майна та їх солідарний обов`язок сплатити вказаний борг в сумі 66790,42 грн., а також часткове право власності на об`єкт нерухомого майна у ОСОБА_1 та її обов`язок сплатити заборгованість у відповідній частині, яка відповідає її частці в праві власності на нерухоме майно, а саме в сумі 66790,42 грн. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України, частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Тобто, відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 мають рівні частки у праві власності на спадкове нерухоме майно, а отже мають обов`язок сплати заборгованості в розмірі, якій відповідає їх частці в праві власності на нерухоме майно.
Вказують, що якщо смерть позичальника настала під час розгляду судової справи за позовом кредитора до позичальника про стягнення заборгованості, до таких правовідносин застосовується правила про загальний порядок пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців, визначені у статті 1281 ЦК України, а спадкоємці, які прийняли спадщину, підлягають залученню до участі у справі як правонаступники відповідного учасника справи на підставі статті 55 ЦПК України, що не було враховано судом. 
При цьому, подання позову до спадкоємців не є належним пред`явленням вимоги кредитора в розумінні ст. 1281 ЦК України, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 1282 ЦК України лише в разі відмови спадкоємців від задоволення вимог кредитора одноразовим платежем. суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. Тобто, кредитор має право подати позов лише після відмови спадкоємців погасити борг спадкодавця перед кредитором.
Судом не застосовані правові висновки Верховного Суду викладені в постанові від 20.09.2018 у справа №522/7683/13-ц, відповідно до яких, з урахуванням положень статті 319 ЦК України, в силу належності квартири на праві спільної часткової власності, кожен із співвласників має нести відповідальність відповідно до своєї частки у спільному майні.
Також, вказують на те, що в матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази розміру заборгованості відповідачів перед позивачем. 
Крім того, суд провів судовий розгляд справи 30.06.2025 без участі сторони відповідача, яка не була повідомлена про дату та час судового засідання, а тому відповідачі не могли вчасно подати заяву про розподіл судових витрат у справі.
У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, позивач АТ «Криворізька теплоцентраль» зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Представник позивача АТ «Криворізька теплоцентраль», будучи завчасно належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, надавши клопотання про відкладення розгляду справи, у зв?язку з тим, що представник Кучеренко С.О., як і інші представники АТ «Криворізька теплоцентраль», приймає участь у судовому засіданні по іншій справі, яке колегією суддів залишено без задоволення з наступних підстав.
Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Пунктами 10, 11 частини 2 цієї статті визначено, що одними із основних принципів цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами.
Згідно ч. 1 ст. 371 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження, а апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції - протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
Згідно статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права.
Статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Згідно з нормами ст. 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.
Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.
У своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема, складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади. 
З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення ст. 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.
Вищенаведені положення закону направлені на дотримання розумних строків розгляду справи і на недопущення зловживання своїми процесуальними правами та правами інших осіб, які беруть участь у справі.
Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).
Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.
Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.
Виходячи з вищенаведених норм  Конвенції та практики Європейського суду, вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на те, що суду причини викладені у клопотанні про відкладення розгляду справи є неповажними та позивач АТ «Криворізька теплоцентраль» скористався своїм право висловити заперечення проти вимог апеляційної скарги у відзиві на неї, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника позивача АТ «Криворізька теплоцентраль», який не з`явився у судове засідання, а тому клопотання про відкладення судового розгляду задоволенню не підлягає.
Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідачів  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3  - адвоката Амельчишина О.В., який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягаює частковому задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що, згідно з рішенням Виконавчого комітету Криворізької міської ради № 343 від 12.10.2011 року «Про надання згоди на передачу окремих об`єктів теплопостачання від Комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа» до Державного підприємства «Криворізька теплоцентраль», від КПТМ «Криворіжтепломережа» до ДП «Криворізька теплоцентраль» передані об`єкти теплопостачання у Довгинцівському, Жовтневому, Інгулецькому та Саксаганському районах міста.
Виконавцем послуги з теплопостачання для будинку АДРЕСА_3 є позивач – АТ «Криворізька теплоцентраль».
На виконання рішень Виконавчого комітету Криворізької міської ради, позивач вчасно розпочинав опалювальні сезони 2014-2021 років у місті Кривому Розі.
Факт належного виконання позивачем АТ «Криворізька теплоцентраль» зобов`язання щодо постачання теплової енергії до будинку АДРЕСА_3 , у період з 13.11.2013 року по 01.05.2021 року, підтверджується Актами подачі теплоносія та припинення подачі теплоносія за адресою: АДРЕСА_3 : Акт від 27.10.2014 року №5113 про подачу теплоносія в будівлю; Акт від 14.04.2015 року №5522 про припинення подачі теплоносія в будівлю; Акт від 19.10.2015 року №5657 про подачу теплоносія в будівлю; Акт від 07.04.2016 року № 5962 про припинення подачі теплоносія в будівлю; Акт від 21.10.2016 року №6189 про подачу теплоносія в будівлю; Акт від 28.03.2017 року № 6568 про припинення подачі теплоносія в будівлю; Акт від 29.10.2017 року № б/н про подачу теплоносія в будівлю; Акт від 03.04.2018 року №8368 про припинення подачі теплоносія в будівлю; Акт від 12.11.2018 року б/н про подачу теплоносія в будівлю; Акт від 08.14.2019 року б/н про припинення подачі теплоносія в будівлю; Акт від 25.10.2019 року б/н про подачу теплоносія в будівлю; Акт від 15.04.2020 року б/н про припинення подачі теплоносія в будівлю; Акт від 29.10.2020 року б/н про подачу теплоносія в будівлю; Акт від 14.04.2021 року б/н про припинення подачі теплоносія в будівлю.
22.02.2021 позивач звертався до ОСОБА_4 та ОСОБА_1 з листом за №1137/30 з проханням укласти договір купівлі-продажу теплової енергії, як до власників (на момент звернення) приміщення АДРЕСА_4 . Лист було направлено за адресою: АДРЕСА_2 , за зареєстрованим місцем проживання.
Відповідно до поданого суду розрахунку споживання теплової енергії за адресою: АДРЕСА_1 , за період з 13.11.2014 року по 01.05.2021 року, поставлено теплову енергію у кількості 78,02Гкал на загальну суму 133580,84 гривень.
Згідно із інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єкта нерухомого майна, власниками нежитлового приміщення № 1, вбудованого в перший поверх двоповерхового житлового будинку, загальною площею 110,3 кв. м., розташованого за адресою: АДРЕСА_3 є ОСОБА_1 – розмір частки та ОСОБА_4 – розмір частки . 
ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого Саксаганським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кривому Розі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 01.06.2022 року.
Спадщину після померлого ОСОБА_4 прийняли його діти – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
Отже, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 правонаступниками є ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , які успадкували частки, що належала померлому.
Загальна сума заборгованості за спожиту теплову енергію, за період 13.11.2014 року по 01.05.2021 року, становить 133 580,84 грн. 
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що співвласники нежитлового приміщення № 1, вбудованого в перший поверх двоповерхового житлового будинку, загальною площею 110,3 кв. м., розташованого за адресою:  АДРЕСА_3 , -  ОСОБА_1   та  ОСОБА_4 , правонаступником якого є ОСОБА_2  та ОСОБА_3 ,у встановлені законом строки не вносили плату за отримані житлово-комунальні послуги, а тому заборгованість підлягає стягненню у судовому порядку.
Оскільки, співвласники несуть відповідальність перед позивачем за зобов`язаннями з оплати послуги за постачання теплової енергії у розмірі, пропорційному розміру їх частки у праві власності, суд дійшов висновку, що, з урахуванням позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачами у справі, відповідно до розміру частки , з ОСОБА_1 підлягає до стягнення сума заборгованості, за період з 01.03.2017 по 01.05.2021,  у розмірі 40845,50 гривень, а з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , за цей же період, слід стягнути у солідарному порядку заборгованість у сумі 40845,50 гривень, з урахуванням успадкованої частки після померлого ОСОБА_4 .
Колегія суддів не може повністю погодитись з такими висновками суду, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 67 ЖК України, плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами.
Згідно зі статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції Закону № 1875-IV від 24.06.2004 року, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо - та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції Закону № 1875-IV від 24.06.2004 року, споживачем комунальних послуг є фізична особа, яка отримує житлово-комунальну послугу.
Згідно ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції Закону № 1875-IV від 24.06.2004 року, дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.
Отже, відповідно до зазначеної норми та за змістом Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції Закону № 1875-IV від 24.06.2004 року, проживаючі та/або зареєстровані у квартирі споживачі комунальних послуг зобов`язані вносити плату за їх використання.
01 травня 2019 року вступив в дію Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII, який разом з Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 регулюють основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також права та обов`язки зазначених учасників відносин.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами.
Пунктом 6 частини 1 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що індивідуальний споживач - це фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.
Пунктом 2 частини 1 статті 5, пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що до житлово-комунальних послуг належать комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. Індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.
Відповідно до ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.
Відповідно до п.6 ч.1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право на неоплату вартості комунальних послуг (крім постачання теплової енергії) у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів, за умови документального підтвердження відповідно до умов договорів про надання комунальних послуг.
Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно дост.610 ЦК України порушенням зобов`язання є невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Разом з тим, ч. 4 ст. 319 ЦК України передбачено, що власність зобов`язує.
Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 322 ЦК України).
Згідно із ч. 2 ст. 317 ЦК України на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Як вбачається з матеріалів справи, згідно із інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єкта нерухомого майна, власниками нежитлового приміщення № 1, вбудованого в перший поверх двоповерхового житлового будинку, загальною площею 110,3 кв. м., розташованого за адресою: АДРЕСА_3 є ОСОБА_1 – розмір частки та ОСОБА_4 – розмір частки . 
ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Спір між сторонами виник з приводу стягнення заборгованості за споживання теплової енергії за адресою: АДРЕСА_1 , за період з 01 березня 2017 року по 01 травня 2021 року, тобто в межах позовної давності, встановленої ЦПК України.
Суд першої інстанції, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, встановивши наявність порушеного права АТ «Криворізька теплоцентраль», дійшов правильного висновку про те, що у  ОСОБА_1 та ОСОБА_4 наявна заборгованість зі сплати за послуги з централізованого опалення, у вказаний вище період.
Правильність нарахування суми боргу підтверджується особовим рахунком, яким підтверджено розмір боргу та факт не внесення у повному обсязі за вказаний період оплати за теплову енергію, й доводи апеляційної скарги правильність таких розрахунків не спростовують.
При цьому, відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов`язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг, оскільки укладення договору є обов`язком споживача.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20.04.2016 року у справі №6-2951цс15, у постанові Верховного Суду від 18.05.2020 року у справі №176/456/17, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 року у справі №14-280цс18.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення заборгованості по оплаті за житлово-комунальні послуги у визначеному позивачем розмірі у період з 01 березня 2017 року по 01 травня 2021 року.
Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Відповідно до частини 1статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ятастатті 1268 ЦК України).
Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому Свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третястатті 1296 ЦК України).
Системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.
Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових правна нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.
Такий правовий висновок викладено Верховним Судом від 22 березня 2023 року у постанові у справі № 463/6829/21.
Згідно з частиною другою, третьою статті 1281 ЦК України спадкоємці кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем майна незалежно від настання строку вимоги.
Частиною четвертою статті 1281 ЦК України передбачено, що кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину у строки, встановлені частинами другою, третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.
Відповідачами не надано доказів того, що АТ «Криворізька теплоцентраль» було повідомлено про смерть спадкодавця та перехід права власності на частку нежитлового приміщення № 1, вбудованого в перший поверх двоповерхового житлового будинку, загальною площею 110,3 кв. м., розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , у порядку спадкування до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а тому відсутні підстави вважати, що позивачем було пропущено строк пред`явлення вимог до останніх щодо заборгованості за спожиту послугу з постачання теплової енергії (централізованого опалення), яка виникла до відкриття спадщини.
При цьому, пред`являння вимог може відбуватися як безпосередньо до спадкоємця, так і через нотаріуса ( ст. 1281 ЦК України), а тому звернення до суду з даним позовом є належним способом захисту порушеного права.
Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.
У постанові Верховного Суду від 20.09.2018 у справі №522/7683/13-ц викладено висновки про те, що, з урахуванням положень статті 319 ЦК України, в силу належності квартири на праві спільної часткової власності, кожен із співвласників має нести відповідальність відповідно до своєї частки у спільному майні.
Згідно ж ч. 1 ст. 1278 ЦК України, частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними.
Стягуючи з відповідачів  ОСОБА_2  та ОСОБА_3  солідарно заборгованість за послуги з постачання теплової енергії, суд першої інстанції не врахував даних положень чинного законодавства та не звернув увагу на те, що, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, спадкодавцеві ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на праві власності належала частина нежитлового приміщення № 1, вбудованого в перший поверх двоповерхового житлового будинку, загальною площею 110,3 кв. м., розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , тому вони, як спадкоємці останнього, несуть відповідальність перед позивачем за зобов`язаннями з оплати послуги за постачання теплової енергії у розмірі, пропорцйному розміру їх частки у спадковому майні, тобто по частині, й солідарний обов?язок у них за даних правовідносин відсутній, у зв?язку з чим доводи апеляційної скарги в цій частині заслуговують на увагу.
Таким чином, з огляду на вищевикладене, з  ОСОБА_2  та ОСОБА_3  підлягає стягненню заборгованість за спожиту теплову енергію в рамках неукладеного Договору, за період з 01 березня 2017 року по 01 травня 2021 року, у розмірі 40845 гривень 50 копійок, що становить по 20 422 гривні 75 копійок з кожного.
При цьому, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині (ч. 1 ст. 1282 ЦК України).
До обов`язків позивача, як кредитора спадкодавця, належить доказування обставин про розмір боргових зобов`язань боржника на день відкриття спадщини, а до обов`язків спадкоємців у разі заперечення ними заявлених вимог - розмір своєї відповідальності перед кредитором, а саме розмір майна, успадкованого кожним із спадкоємців.
Тобто, покладення на позивача доказів підтвердження, яке саме майно одержано спадкоємцями у спадщину та яка вартість цього майна, суперечать вимогам процесуального закону.
Такий висновок викладений в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року у справі № 615/473/20 (провадження № 61-9358св21).
Одним із основних принципів цивільного судочинства є принцип змагальності сторін, закріплений у статтях 12, 81 ЦПК України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Ураховуючи предмет спору у зазначеній справі, до обов`язку позивача як кредитора спадкодавця належить доказування обставин щодо розміру заборгованості боржника на день відкриття спадщини, наявність спадкоємців боржника, дотримання кредитором строку, визначеного статтею 1282 ЦК України, звернення з вимогою до спадкоємців боржника, а до обов`язку спадкоємця позичальника, у разі заперечення проти заявлених вимог, належить обов`язок доведення розміру та вартості успадкованого ним майна. Таким чином, обсяг спадкового майна та його вартість повинен доводити спадкоємець, який заперечує проти вимог кредитора спадкодавця, оскільки відповідальність спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця обмежена вартістю успадкованого майна.
Подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 18 вересня 2019 року у справі № 640/6274/16-ц, від 29 січня 2020 року у справі № 496/4363/15-ц, від 19 лютого 2020 року у справі № 607/98/17, від 04 березня 2020 року у справі №2609/30529/12.
У постанові Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 640/6274/16-ц, на яку посилався заявник на обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, Верховний Суд зазначив, що враховуючи принцип змагальності цивільного процесу, який передбачав, що кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доводити обсяг спадкового майна та його вартість повинен спадкоємець, який заперечує проти вимог кредитора спадкодавця, оскільки відповідальність спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця обмежена вартістю успадкованого майна. Тому висновки судів про відмову в позові з тих підстав, що позивачем не надано доказів, які підтверджують, яке саме майно одержано спадкоємцями у спадщину та яка вартість цього майна, суперечать вимогам процесуального закону, оскільки суди безпідставно поклали обов`язок доказування наведених обставин на сторону позивача.
В свою чергу, з боку відповідачів  ОСОБА_2  та ОСОБА_3  ( спадкоємців ) не надходило до суду заперечень стосовно розміру своєї відповідальності перед кредитором, а саме розмір майна, успадкованого кожним із спадкоємців.
З огляду на викладене, встановивши відповідно до положень ст. 1282 ЦК України наявність непогашеної спадкодавцем заборгованості, факт прийняття спадщини відповідачами після смерті ОСОБА_4 , наявність спадкового майна у вигляді частини нежитлового приміщення, а також не надання відповідачами доказів на спростування того, що вартість спадкового майна не перевищує розмір боргу, з відповідачів  ОСОБА_2  та ОСОБА_3   підлягає стягненню борг на користь позивача, у розмірі який існував на час відкриття спадщини, а саме по 20 422 гривні 75 копійок з кожного.
Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції не у повній мірі відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору в частині стягнення заборгованості із відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що відповідно п.2 ч.1 ст. 376 ЦПК України є підставою для часткового задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду в частині задоволення позовних вимог АТ «Криворізька теплоцентраль» до  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3  про солідарне стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію в рамках неукладеного Договору, за період з 01 березня 2017 року по 01 травня 2021 року, у розмірі 40845 гривень 50 копійок, з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення цих позовних вимог та стягнення з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь АТ «Криворізька теплоцентраль», з кожного окремо, заборгованість за спожиту теплову енергію в рамках неукладеного Договору, за період з 01 березня 2017 року по 01 травня 2021 року, у розмірі 20 422,75 грн.
В іншій частині рішення суду є законним та обґрунтованим, а тому зміні чи скасуванню не підлягає.
Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи в частині задоволення позовних вимог АТ «Криворізька теплоцентраль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Доводи ж апеляційної скарги щодо порушення судом норм процесуального права та прийняття до провадження зміненого позову колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки таке порушення вимог ЦПК України не призвело до неправильного вирішення спору, а тому не може бути підставою для зміни чи скасування рішення суду (ч. 2 ст. 376 ЦПК України).
Не можна погодитись і з доводами апеляційної скарги про те, що суд провів судовий розгляд справи 30 червня 2025 року без участі відповідачів, які не були повідомлені про дату та час судового засідання, а тому не могли вчасно подати заяву про розподіл судових витрат у справі, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, 10.06.2025 року суд закінчив з?ясування обставин справи та перейшов до стадії ухвалення судового рішення. 30.06.2025 судом було ухвалено рішення по справі та розгляд справи по суті не проводився, а тому відсутні правові підстави, передбачені п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, для скасування рішення суду.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Оскільки, судом першої інстанціях дотримано вимоги щодо стягнення з відповідачів судового збору у частках, пропорційно до задоволених позовних вимог, колегія суддів не вбачає підстав для нового розподілу судового збору.
Разом з тим, з позивача на користь відповідачів  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3  підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, в розмірі по 454 грн., тобто пропорційно до задоволених вимог апеляційної скарги.
Згідно із частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Встановлено, що правничу допомогу відповідачці ОСОБА_1 надано адвокатом Амельчишиним О.В. на підставі Договору від 12 липня 2023 року, згідно якого остання сплатила за надані послуги 23 000,00 грн (т. 2 а.с. 155, 158-165).
Правничу допомогу відповідачам  ОСОБА_2  та   ОСОБА_3  надано адвокатом Амельчишиним О.В. на підставі Ордеру Серії АЕ №1409235 (т. 2 а.с. 156), й доказів щодо узгодження розміру правничої допомоги та понесення останнім витрат на надання правничої допомоги суду не надано.
З огляду на те, що рішення суду в частині задоволення позовних вимог АТ «Криворізька теплоцентраль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості залишено без змін, та змінено лише в частині стягнення заборгованості із відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , якими не надано суду доказів понесення витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для відшкодування за рахунок позивача АТ «Криворізька теплоцентраль» витрат на професійну правничу допомогу, понесених у повному обсязі відповідачкою ОСОБА_1 .
Керуючись ст. ст.. 367, 369, 374, п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , від імені та в інтересах яких діє адвокат Амельчишин Олег Валерійович, - задовольнити частково.
Рішення Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 30 червня 2025 року в частині задоволення позовних вимог Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» до ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3  про солідарне стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію в рамках неукладеного Договору, за період з 01 березня 2017 року по 01 травня 2021 року, у розмірі 40845  гривень 50 копійок - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.
Позовні вимоги Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» до ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3  про солідарне стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за спожиту теплову енергію в рамках неукладеного Договору, за період з 01 березня 2017 року по 01 травня 2021 року, у розмірі 20 422 (двадцять тисяч чотириста двадцять дві) гривні 75 (сорок п?ять) копійок.
Стягнути з ОСОБА_3 заборгованість за спожиту теплову енергію в рамках неукладеного Договору, за період з 01 березня 2017 року по 01 травня 2021 року, у розмірі 20 422 (двадцять тисяч чотириста двадцять дві) гривні 75 (сорок п?ять) копійок.
В задоволенні інших позовних вимог в цій частині – відмовити.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Стягнути з Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» на користь  ОСОБА_2 судові витрати, які складаються із судового збору за подання апеляційної скарги, у розмірі 454 (чотириста п?ятдесят чотири) 00 (нуль) копійок. 
Стягнути з Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» на користь  ОСОБА_3 судові витрати, які складаються із судового збору за подання апеляційної скарги, у розмірі 454 (чотириста п?ятдесят чотири) 00 (нуль) копійок. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 25 вересня 2025 року.

Головуючий: 

Судді: