ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2025 року
м. Київ
справа № 674/685/19
провадження № 51-44км25
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючої                                                 ОСОБА_1 
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
за участю:
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 
засудженого                                               ОСОБА_5 (у режимі відеоконференції)
захисників                                                  ОСОБА_6 ,
                                                                       ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції)
потерпілого                                                ОСОБА_8 (у режимі відеоконференції)           
та його представника                             ОСОБА_9 (у режимі відеоконференції)
прокурора                                                   ОСОБА_10 
розглянула в судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на  вирок Хмельницького апеляційного суду від 28 листопада 2024 року в  кримінальному провадженні стосовно 
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 187, ч. 3 ст. 189, ч. 2 ст. 194 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Рух справи, короткий зміст оскарженого судового рішення та встановлені обставини
За вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 19 грудня 2023  року ОСОБА_5 було засуджено до покарання у виді позбавлення волі за: ч. 3 ст. 187 КК - на строк 8 років із конфіскацією всього майна, крім житла; ч. 3 ст. 189 КК - на строк 7 років; ч. 2 ст. 194 КК - на строк 8 років, а на підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років 6 місяців із конфіскацією всього майна, крім житла.
За окремими епізодами обвинувачення, зокрема, за ч. 2 ст. 194 КК від 6 жовтня 2017  року, ч. 3 ст. 189 КК у травні та від 4, 6, 20 жовтня 2017 року суд визнав  ОСОБА_5 невинуватим і на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) виправдав через недоведення вчинення ним кримінальних правопорушень.
Вирішено цивільний позов, питання щодо заходів забезпечення, речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.
Указаним вироком також було засуджено за ч. 3 ст. 187, ч. 3 ст. 189, ч. 2 ст. 194 КК і виправдано за епізодом обвинувачення від 6 жовтня 2017 року за ч. 2 ст. 194 цього Кодексу ОСОБА_11 , судові рішення стосовно якого в касаційному порядку не  переглядаються. 
Суд визнав ОСОБА_5 винним у вчиненні за детально викладених у вироку обставин кримінальних правопорушень проти власності. 
Як установив суд, 17 червня 2017 року близько 02:00 ОСОБА_5 спільно зі  ОСОБА_11 , одягнувши маски та рукавиці, проникнувши через паркан на територію фермерського господарства (далі - ФГ) на  АДРЕСА_2 , вдарили по голові охоронця ОСОБА_12 , липкою стрічкою заклеїли йому рота, обмотали руки і під погрозою вбивства змусили лежати. Потім, відчинивши ломом вікно, нападники проникли до офісного приміщення ФГ, зламали сейфі заволоділи належними ОСОБА_13 73 000 грн. Надалі з метою приховати злочин, використавши заздалегідь підготовлену та принесену з собою легкозаймисту суміш, вони підпалили згадане приміщення і втекли з місця події. 
Крім того, у м. Хмельницькому 13 та 23 листопада 2017 року близько 13:00 та 14:00 відповідно ОСОБА_5 разом із ОСОБА_11 й особою, матеріали щодо якої були виділені в окреме провадження, телефонували ОСОБА_14 і, погрожуючи пошкодженням належного останньому майна, вимагали 400 000 грн.
Також на АДРЕСА_3 вони шляхом підпалу пошкодили майно потерпілого, завдавши матеріальної шкоди на загальну суму 417 326,10 грн.
Зокрема, 11 листопада 2017 року близько 20:00, узявши з собою три пляшки з легкозаймистою рідиною, а згадана особа ще й вогнепальну зброю, одягнувши маски та рукавички, здирники прибули до розташованого за вказаною адресою магазину, де на той час знаходився його власник ОСОБА_15 із продавцем ОСОБА_16 . Після здійснення озброєною особою пострілу вгору ОСОБА_5 підпалив дві пляшки із зазначеною рідиною й кинув їх у коридор, унаслідок цього сталося загорання, було пошкоджено: продукти харчування, товари на суму 48 266 грн, частково приміщення магазину та побутові прилади на загальну суму 24 380 грн. Потім на вулиці ОСОБА_11 у такий самий спосіб підпалив належний ОСОБА_14 автомобіль «VolkswagenTransporter-4» (д.н.з. НОМЕР_1 ), чим було завдано потерпілому збитків у розмірі 162 929,82 грн.
Надалі 13 та 23 листопада 2017 року, діючи узгоджено з ОСОБА_5 та  ОСОБА_11 , особа стосовно якої матеріали виділені в окреме провадження, телефонувала ОСОБА_14 , якому повідомила, що останній має їм заплатити 500 000 грн, погрожувала застосувати більш серйозні заходи впливу й убивством у разі невиконання такої вимоги. Натомість ОСОБА_5 , виготовивши легкозаймисту речовину, діючи з відома інших співучасників, із метою залякування ОСОБА_8 2 серпня 2018 року близько 01:30 знову прийшов до магазину потерпілого, розбив скло вікна й кинув у приміщення пляшку з указаною речовиною. У результаті цього сталося загоряння й було пошкоджено продукти харчування, товари на суму 38 414,58 грн, частково приміщення та побутові прилади на загальну суму 27 105 грн, а всього завдано потерпілому матеріальної шкоди в розмірі 65 519,58 грн. 
Хмельницький апеляційний суд, відмовивши в задоволенні скарги захисника ОСОБА_6 , задовольнивши скаргу прокурора та частково - скаргу потерпілого ОСОБА_8 , 28 листопада 2024 року скасував вирок у частині обраного засудженим заходу примусу й ухвалив новий, яким призначив ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі за: ч. 3 ст. 187 КК - на строк 8 років із конфіскацією всього майна, крім житла; ч. 3 ст. 189 КК - на строк 7 років із конфіскацією всього майна, крім житла; ч. 2 ст. 194 КК - на строк 8 років, а на підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів остаточно визначив покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років 6 місяців із конфіскацією всього майна, крім житла. У решті вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_5 залишено без змін. 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить на підставах, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК, скасувати вирок апеляційного суду стосовно ОСОБА_5 і закрити кримінальне провадження. Суть доводів зводиться до того, що апеляційний розгляд здійснено неповно, із порушенням процесуальних норм, ухвалене рішення не узгоджується з вимогами ст. 370 КПК та практикою Верховного Суду. На думку захисника, винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованих злочинів не доведено, протилежні висновки в оспорюваному вироку - хибні, їх зроблено без належної правової оцінки зібраних фактичних даних. Як зазначає авторка скарги, апеляційний суд не врахував, що ОСОБА_11 заперечував учинення караних діянь спільно з ОСОБА_5 ; останнього не впізнав потерпілий ОСОБА_12 , а потерпілий ОСОБА_15 та ОСОБА_17 , стосовно котрого матеріали виділено, є зацікавленими особами. Уважає, що показання свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_19 на підтвердження алібі ОСОБА_5 11 листопада 2017  року необґрунтовано відкинуто; неправомірно відмовлено в допиті свідка - охоронця ОСОБА_20 ; позиція суду про фіксування на відеозаписі від 21  червня 2017 року саме ОСОБА_5 зі ОСОБА_11 - помилкова через відсутність відповідного експертного дослідження. Скаржниця також зауважує щодо непроведення експертизи на предмет установлення факту належності останнім голосів на аудіозаписі розмови від 28 січня 2019 року. Акцентує на недопустимості використання протоколу слідчого експерименту від 12 липня 2019 року, оскільки попри ст. 240 КПК процесуальна дія за формою не містить ознак відтворення. За твердженням сторони захисту, є недопустимим, складеним із порушенням ст. 252 вказаного Кодексу протокол проведення аудіо-, відеоконтролю в ІТТ № 1 м. Хмельницького від 15 липня 2019 року. На переконання захисника, суд апеляційної інстанції не додержав ст. 23 КПК, адже безпосередньо не дослідивши доказів, дав їм іншу оцінку. 
Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду. Клопотань про його відкладення не  надходило. 
Позиції учасників судового провадження
У суді касаційної інстанції (далі - Суд) захисник ОСОБА_6 та засуджений ОСОБА_5 підтримали подану касаційну скаргу; захисник ОСОБА_7  щодо вирішення скарги поклався на розсуд суду; потерпілий ОСОБА_15 , його представник ОСОБА_9 та прокурор ОСОБА_10 заперечили обґрунтованість заявлених касаційних вимог.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла таких висновків.
Згідно зі ст. 433 КПК Суд переглядає оспорюване рішення в межах касаційної скарги, під час касаційної процедури не досліджує доказів, не вирішує питання про їх достовірність, не ревізує повноти розгляду й фактичних обставин справи, здійснюючи провадження і перевіряючи правильність застосування норм права виходить із фактів, установлених судами попередніх інстанцій.
За змістом касаційної скарги, у ній скаржниця не оспорює події злочинів, правильності вирішення цивільного позову та розподілу процесуальних витрат. Однак заперечує повноту судового розгляду, достовірність окремих доказів та встановлені фактичні обставини, що не належить до предмета перевірки за касаційною процедурою.
За приписами ст. 370 КПК рішення апеляційного суду має бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Апеляційний розгляд здійснюється з урахуванням статей 404, 405, 407 цього Кодексу.
Цих законодавчих приписів апеляційний суд додержав.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, окрім прокурора та  потерпілого, вирок оскаржила в апеляційному порядку сторона захисту. В  апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 , вимагаючи скасування обвинувального вироку, заперечувала відповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, зазначала про істотні порушення вимог КПК під час розгляду справи, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що, на її думку, призвело до необґрунтованого засудження ОСОБА_5 . 
За наслідками апеляційного розгляду подану ОСОБА_6 скаргу суд залишив без задоволення.
Переглянувши у змагальній процедурі оспорюваний вирок, апеляційний суд установив, що висновки місцевого відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованих йому злочинів доведена зібраними в справі, безпосередньо дослідженими й оціненими відповідно до ст. 94 КПК доказами.
Відхиляючи доводи сторони захисту про неправомірність засудження ОСОБА_5 , апеляційний суд у своєму рішенні навів і проаналізував показання обвинувачених, потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_21 , ОСОБА_20 , ОСОБА_16 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 ; фактичні дані, зафіксовані в протоколах: оглядів місця події від 20 червня, 11 листопада 2017 року, 2 серпня 2018 року, огляду флешнакопичувача із записами з камер відеоспостереження ФГ від 30 січня 2019 року; негласних слідчих (розшукових) дій від 28 січня, 15 липня 2019 року; слідчого експерименту від 12 липня 2019 року зі  ОСОБА_11 ; пред`явлення особи для впізнання за голосом від 7 лютого 2018  року, а також інші представлені в справі документи, зміст яких відображено у  вироку. 
Усупереч твердженням у касаційній скарзі, аргументи скаржниці про непричетність ОСОБА_5 до злочинів, здійснення провадження з порушенням норм права суд апеляційної інстанції ретельно перевірив і переконливо спростував.
Зокрема, згаданий суд слушно послався на те, що охоронець ФГ ОСОБА_12 у  своїх показаннях підтвердив факт нападу на нього двох чоловіків, котрі вдарили його по голові, зв`язали та погрожували вбивством, розпитуючи про місце знаходження сейфа.
Крім того, апеляційний суд урахував, що згідно з показаннями потерпілого ОСОБА_8 , йому неодноразово телефонувала особа на ім`я « ОСОБА_24 », вимагала гроші та погрожувала знищити майно, а 11 листопада 2017 року ввечері троє чоловіків, використавши легкозаймисту суміш, підпалили належний йому магазин та автомобіль; злочинці були в балаклавах, двоє за статурою схожими на  ОСОБА_5 та ОСОБА_11 , з якими він раніше спілкувався; магазин повторно підпалили 2 серпня 2018 року; унаслідок наведених дій потерпілому було завдано матеріальної шкоди у великому розмірі. 
Зважив суд і на те, що показання ОСОБА_8 узгоджуються зі свідченнями ОСОБА_16 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , котрі в суді першої інстанції теж підтвердили факт пошкодження належного потерпілому майна. 
Водночас за інформацією, відображеною в протоколі огляду місця події від 20  червня 2017 року, біля будівлі охорони ФГ було виявлено дві драбини, на стінах і  стелі офісу - сліди кіптяви, горіння, а на вікні та дверях сейфа - сліди злому. За  результатами огляду флешнакопичувача із записами з камер відеоспостереження ФГ установлено, що 17 червня 2017 року двоє чоловіків проникли в офісне приміщення, де знаходився сейф із грошима (протокол від 30 січня 2019 року). Утворені внаслідок горіння пошкодження також були виявлені в приміщенні магазину, на автомобілі «VolkswagenTransporter-4» у ході огляду місця події 11 листопада 2017 року та 2 серпня 2018 року. 
Крім того, апеляційний суд спирався на дані, отримані шляхом зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж від 28 січня 2019 року, під час чого було зафіксовано розмову засуджених щодо вчинених злочинів.
Суд також використав дані, отримані в ході слідчого експерименту 12 липня 2019  року. За матеріалами справи, ОСОБА_11 указав на місце, де він з  ОСОБА_5 проникли на територію ФГ та в приміщення офісу, і продемонстрував учинені кожним дії задля заволодіння грошима з сейфа. Попри твердження захисника, форма експерименту відповідає його меті, фіксацію відтворення засудженим ОСОБА_11 обставин учиненого ним із  ОСОБА_5 розбою проведено з додержанням статей 223, 240 КПК, а складений протокол є самостійним процесуальним джерелом доказів у силу ст. 84 цього Кодексу. Тож здобуті фактичні дані було правомірно визнано належними і допустимими, їх оцінено з урахуванням позиції об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду в постанові від 14 вересня 2020 року (справа № 740/3597/17).
Заразом суд узяв до уваги результати аудіо-, відеоконтролю за ОСОБА_11 у  приміщенні ІТТ № 1 м. Хмельницького від 15 липня 2019 року, за якими зафіксовано повідомлення засудженим, що співучасником нападу, вимагання та підпалу є особа на ім`я « ОСОБА_25 », із котрою він відвідував спортзал. Твердження скаржниці про недопустимість указаної інформації є необґрунтованими, оскільки негласну слідчу (розшукову) дію було проведено на підставі ухвали слідчого судді від 14 травня 2019 року. Щодо складання протоколу поза межами визначеного ч. 3 ст. 252 КПК строку, то ця обставина сама собою не зумовлює  визнання доказу недопустимим (див. постанову об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 25 вересня 2023  року в справі № 208/2160/18).
Апеляційний суд також з`ясував, що за показаннями свідка ОСОБА_21 , ОСОБА_11 із ОСОБА_5 тренувалися в спортзалі на території ФГ, останній у день нападу відлучався з роботи в охоронній фірмі; свідок ОСОБА_20 теж підтвердив спільне тренування засуджених. 
Обґрунтовано було враховано і свідчення допитаного в ході судового розгляду справи ОСОБА_17 , матеріали стосовно якого виділені в окреме провадження в порядку ч. 8 ст. 469, ч. 3 ст. 474 КПК і засудженого за ч. 3 ст. 189, ч. 2 ст. 194 КК вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 травня 2023 року. За змістом його показань, він домовився зі ОСОБА_11 про вимагання грошей у підприємця ОСОБА_8 , неодноразово телефонував потерпілому, висловлював погрози, про що ОСОБА_5 був обізнаний, надалі вони втрьох підпалили магазин, використовуючи пляшки із сумішами бензину. До того ж згідно з протоколом від 7 лютого 2018 року потерпілий ОСОБА_15 упізнав за голосом ОСОБА_17 як особу, котра телефонувала йому і погрожувала.
Зіставивши представлені стороною обвинувачення докази й оцінивши їх за визначеними у гл. 4 розділу I КПК критеріями, суд апеляційної інстанції дійшов переконання про їх достатність для доведення поза розумним сумнівом вини ОСОБА_5 у вчиненні злочинів, за які його було засуджено, правильність кваліфікації діянь за ч. 3 ст. 187, ч. 3 ст. 189, ч. 2 ст. 194 КК. А тому в цій частині визнав ухвалений місцевим судом вирок стосовно ОСОБА_5 - законним.
Разом із тим не залишилися без реагування і показання ОСОБА_11 в суді про непричетність ОСОБА_5 до злочинів та питання алібі останнього. За наслідками апеляційного провадження суд умотивовано вирішив, що таке не знайшло свого підтвердження, спростовується наявними в справі доказами, котрі доводять протилежне. При цьому показання ОСОБА_18 - близького товариша засудженого, його дружини - ОСОБА_19 про перебування ОСОБА_5 удома ввечері 11  листопада 2017 року були оцінені критично й відкинуті також через очевидну зацікавленість свідків. 
Із приводу міркувань захисника щодо непроведення певних експертних досліджень, які не входять до переліку обов`язкових за ч. 2 ст. 242 КПК, слід зауважити, що згідно зі ст. 22 цього Кодексу сторони самостійно обстоюють свою правову позицію та мають рівні права на збирання й подання до суду доказів, клопотань, а суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації ними процесуальних прав. Відтак сторона захисту не була позбавлена можливості заявити клопотання про призначення відповідної експертизи або ж самостійно залучити експерта, як це передбачено статтями 242, 243, 332 КПК, чим не скористалася. Практика Верховного Суду (постанова у справі № 712/8320/15-к), на яку посилається скаржниця, не є релевантною ситуації в цій справі. 
Не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження також доводи авторки скарги про істотні порушення апеляційної процедури.
За правилами ч. 3 ст. 404 КПК повторне дослідження обставин на стадії апеляційного перегляду допустиме лише за умови, що вони були досліджені місцевим судом не повністю або з порушеннями. Натомість захисник просила повторно дослідити докази, мотивуючи тим, що ОСОБА_5 не визнає вини. Однак наведена обставина не зумовлює в розумінні згаданої норми задоволення клопотання, тож суд його відхилив. Водночас, повторно дослідивши за клопотанням потерпілого ОСОБА_8 протокол слідчого експерименту від 12 липня 2019 року, апеляційний суд таким чином перевірив твердження сторони захисту про недопустимість цього документа, що не є проявом упередженості. На відміну від посилань у касаційній скарзі суд апеляційної інстанції погодився з оцінкою доказів, яку дав місцевий, а новий вирок ухвалив у частині призначеного ОСОБА_5 покарання. Отже, ст. 23 КПК не було порушено. 
Здійснивши апеляційне провадження з додержанням положень гл. 31 КПК, суд розглянув усі аргументи сторони захисту, дав на них вичерпні відповіді й  умотивовано залишив без задоволення апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 .
Вирок апеляційного суду відповідає приписам статей 370, 420 КПК. 
Слід зауважити, що, оскільки вирок суду першої інстанції в частині засудження ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 187, ч. 3 ст. 189, ч. 2 ст. 194 КК був залишений у силі апеляційним судом, вимога скаржниці про закриття кримінального провадження унаслідок скасування нового вироку, яким було призначено лише додаткове покарання за ч. 3 ст. 189 цього Кодексу, перебуває поза зв`язком із положеннями ст. 436 КПК. 
Істотного порушення норм права, які би зумовлювали обов`язкове скасування оспорюваного вироку з мотивів, викладених у касаційній скарзі, під час перегляду судового рішення в касаційному порядку не встановлено. 
Тому подану захисником скаргу необхідно залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, колегія суддів
ухвалила:
Вирок Хмельницького апеляційного суду від 28 листопада 2024 року стосовно ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 - без задоволення.  
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді: 

ОСОБА_1                                           ОСОБА_2                                         ОСОБА_3