ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
10 листопада 2025 року
м. Київ
 
справа № 278/2527/13-ц
провадження № 61-6849св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В., 
 
учасники справи:
позивач - прокурор Житомирського району в інтересах держави, 
відповідачі: Житомирська районна державна адміністрація, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , 
ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_39 , ОСОБА_40 , ОСОБА_41 , ОСОБА_42 , ОСОБА_43 , ОСОБА_44 , ОСОБА_45 , ОСОБА_46 , ОСОБА_47 , ОСОБА_48 , ОСОБА_49 , ОСОБА_50 , ОСОБА_51 , ОСОБА_52 , ОСОБА_53 , ОСОБА_54 , ОСОБА_55 , ОСОБА_56 , ОСОБА_57 , ОСОБА_58 , ОСОБА_59 , ОСОБА_60 , ОСОБА_61 , ОСОБА_62 , ОСОБА_63 , ОСОБА_64 , ОСОБА_65 , ОСОБА_66 , ОСОБА_67 , ОСОБА_68 , ОСОБА_69 , ОСОБА_70 , ОСОБА_71 , ОСОБА_72 , ОСОБА_73 , ОСОБА_74 , ОСОБА_75 , ОСОБА_76 , ОСОБА_77 , ОСОБА_78 , ОСОБА_79 , ОСОБА_80 , ОСОБА_81 , ОСОБА_82 , ОСОБА_83 , ОСОБА_84 , ОСОБА_85 , ОСОБА_86 , ОСОБА_87 , ОСОБА_88 , ОСОБА_89 , ОСОБА_90 , ОСОБА_91 , ОСОБА_92 , ОСОБА_93 , ОСОБА_94 , ОСОБА_95 , ОСОБА_96 , ОСОБА_97 , реєстраційна служба Житомирського районного управління юстиції, товариство з обмеженою відповідальністю «Промбудпостач плюс», 
треті особи: Міністерство оборони України, державне підприємство 
«Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат», державне підприємство «Житомирський військовий лісгосп», квартирно-експлуатаційний відділ м. Житомир, Житомирська обласна державна адміністрація, Державна інспекція сільського господарства у Житомирській області, Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області, ОСОБА_98 , ОСОБА_99 , 
ОСОБА_19 , ОСОБА_100 , ОСОБА_101 , ОСОБА_102 , ОСОБА_103 , ОСОБА_104 , ОСОБА_105 , ОСОБА_106 , ОСОБА_107 , ОСОБА_108 , ОСОБА_109 , ОСОБА_110 , ОСОБА_111 , ОСОБА_112 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу заступника керівника Житомирської обласної прокуратури на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 19 червня 2017 року у складі судді Баренко С. Г. та постанову Житомирського апеляційного суду від 03 квітня 2023 року у складі колегії суддів Коломієць О. С., Талько О. Б., Шевчук А. М.,
 
у справі за позовом прокурора Житомирського району в інтересах держави до Житомирської районної державної адміністрації, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_113 , ОСОБА_114 , ОСОБА_115 , ОСОБА_116 , ОСОБА_117 , ОСОБА_118 , ОСОБА_119 , ОСОБА_120 , ОСОБА_121 , ОСОБА_122 , ОСОБА_123 , ОСОБА_124 , ОСОБА_125 , ОСОБА_126 , ОСОБА_127 , ОСОБА_128 , ОСОБА_129 , ОСОБА_130 , ОСОБА_131 , ОСОБА_132 , ОСОБА_133 , ОСОБА_134 , ОСОБА_135 , ОСОБА_136 , ОСОБА_137 , ОСОБА_138 , ОСОБА_139 , ОСОБА_140 , ОСОБА_141 , ОСОБА_142 , ОСОБА_143 , ОСОБА_144 , ОСОБА_145 , ОСОБА_146 , ОСОБА_147 , ОСОБА_148 , ОСОБА_149 , ОСОБА_150 , ОСОБА_151 , ОСОБА_152 , ОСОБА_153 , ОСОБА_154 , ОСОБА_155 , ОСОБА_156 , ОСОБА_157 , ОСОБА_158 , ОСОБА_159 , ОСОБА_160 , ОСОБА_161 , ОСОБА_162 , ОСОБА_163 , ОСОБА_164 , ОСОБА_165 , ОСОБА_166 , ОСОБА_167 , ОСОБА_168 , ОСОБА_169 , ОСОБА_170 , ОСОБА_171 , ОСОБА_172 , ОСОБА_173 , ОСОБА_174 , ОСОБА_175 , ОСОБА_176 , ОСОБА_177 , ОСОБА_178 , ОСОБА_179 , ОСОБА_180 , реєстраційної служби Житомирського районного управління юстиції, товариства з обмеженою відповідальністю «Промбудпостач плюс», треті особи: Міністерство оборони України, державне підприємство «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат», державне підприємство «Житомирський військовий лісгосп», квартирно-експлуатаційний відділ м. Житомир, Житомирська обласна державна адміністрація, Державна інспекція сільського господарства у Житомирській області, Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області, ОСОБА_181 , ОСОБА_182 , ОСОБА_19 , ОСОБА_183 , ОСОБА_184 , ОСОБА_185 , ОСОБА_186 , ОСОБА_187 , ОСОБА_188 , ОСОБА_189 , ОСОБА_190 , ОСОБА_191 , ОСОБА_192 , ОСОБА_193 , ОСОБА_194 , ОСОБА_195 , про визнання недійсними розпорядження голови Житомирської районної державної адміністрації, визнання недійсними і скасування державної реєстрації державних актів на право власності на земельні ділянки, витребування земельних ділянок на користь держави.
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У червні 2013 року прокурор Житомирського району в інтересах держави звернувся до суду із зазначеним позовом, зміст та вимоги якого в подальшому неодноразово уточнював. У позові просив визнати недійсними: розпорядження голови Житомирської районної державної адміністрації (далі - Житомирська РДА) від 01 квітня 2010 року № 390 «Про затвердження проекту із землеустрою щодо відведення громадянам у власність земельних ділянок для ведення садівництва із земель запасу Тетерівської сільської ради» і державні акти відповідачів на право власності на земельні ділянки, які були видані на підставі оскаржуваного розпорядження; скасувати їх державну реєстрацію та витребувати спірні земельні ділянки у відповідачів на користь держави в особі третьої особи - державного підприємства «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» (далі - ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат»).
 
В обґрунтування позову вказував, що спірні земельні ділянки належать до земель оборони, перебували на праві постійного користування ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» та були неправомірно вилучені із власності держави й передані громадянам із незаконною зміною цільового призначення на землі садівництва. 
 
Наголошував, що при проведенні реорганізації ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» не відмовлялося від постійного користування спірною земельною ділянкою на користь державного підприємства «Житомирський військовий лісгосп» (далі - ДП «Житомирський військовий лісгосп»), а тому воно не набуло право постійного користування нею й не мало права відчужувати її на користь Тетерівської сільської ради Житомирського району Житомирської області. 
 
Як на підставу доведеності заявлених позовних вимог, прокурор посилався на рішення господарського суду Житомирської області, залишене без змін постановою Вищого господарського суду України від 06 серпня 2014 року, у справі № 906/1704/13,  яким визнано недійсним розпорядження Житомирської РДА від 25 лютого 2010 року № 177 «Про припинення права ДП «Житомирський військовий лісгосп» на користування земельною ділянкою по добровільній відмові на території Тетерівської сільської ради».
 
Короткий зміст судових рішень 
 
Справа розглядалась судами неодноразово.
 
Житомирський районний суд Житомирської області рішенням від 19 червня 2017 року, залишеним без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 22 вересня 2021 року, у задоволенні позову відмовив.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване рішення Житомирської РДА застосовується одноразово і з його прийняттям виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, а тому воно вичерпало свою дію шляхом виконання.
 
Прокурор не спростував доводи відповідачів та їх представників про те, що спірна земельна ділянка вже розподілена між відповідачами, які володіють та користуються нею на відповідних правових підставах, а також те, що при отриманні у власність відповідних земельних ділянок вони діяли добросовісно і жодних неправдивих відомостей не надавали та неправомірних дій не вчиняли.
 
Місцевий суд вказав на неможливість встановлення факту незаконної передачі відповідачам земель лісового фонду у зв`язку із невиконанням земельної експертизи, призначеної судом, з причин відсутності її оплати.
 
Вимога прокурора про витребування спірних земельних ділянок у відповідачів на користь ДП «Івано-Франківський військовий лісопромкомбінат», яке бере участь у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, суперечить вимогам статей 27, 30, 33, 36 ЦПК України.
 
Наявні порушення, допущені органом публічної влади, не можуть бути безумовною підставою для позбавлення відповідачів права власності на спірні земельні ділянки.
 
Верховний Суд постановою від 21 вересня 2022 року касаційну скаргу заступника керівника Житомирської обласної прокуратури задовольнив частково.
 
Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 19 червня 2017 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 22 вересня 2021 року в мотивувальних частинах щодо наведених правових підстав для відмови в задоволенні позовних вимог прокурора Житомирського району про визнання недійсними розпорядження голови Житомирської РДА від 01 квітня 2010 року № 390 «Про затвердження проекту із землеустрою щодо відведення громадянам у власність земельних ділянок для ведення садівництва із земель запасу Тетерівської сільської ради», визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки та скасування їх державної реєстрації змінив, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови. 
 
Постанову Житомирського апеляційного суду від 22 вересня 2021 року в частині вирішення позовних вимог прокурора Житомирського району в інтересах держави про витребування земельної ділянки скасував, справу в цій частині направив на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Верховний Суд зауважив, що під час нового розгляду необхідно перевірити добросовісність/недобросовісність набувача, що має важливе значення як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і для визначення критерію пропорційності втручання у право набувача майна.
 
Житомирський апеляційний суд, переглядаючи рішення місцевого суду в частині вирішення позовних вимог прокурора Житомирського району в інтересах держави про витребування земельних ділянок, постановою від 03 квітня 2023 року апеляційну скаргу керівника Житомирської обласної прокуратури задовольнив частково. Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 19 червня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про витребування земельних ділянок на користь держави змінив, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.
 
Апеляційний суд вказав на обґрунтованість доводів позивача про те, що спірні земельні ділянки державного лісового фонду неправомірно вибули із володіння держави, оскільки при їх вилученні не було дотримано вимог статті 149 ЗК України та статті 57 ЛК України. Разом із цим, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що намагання прокурора виправити допущену в минулому органом влади «помилку» не може мати наслідком непропорційне втручання у нове право відповідачів та перекладати на них усі негативні наслідки такої «помилки», оскільки задоволення вимоги про витребування земельної ділянки із формальних підстав покладатиме надмірний індивідуальний тягар на особу, яка володіє земельною ділянкою протягом тривалого часу, а отже порушить справедливий баланс інтересів сторін. Позбавлення відповідачів права власності внаслідок недбальства державних органів призведе до порушення принципу справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
01 травня 2023 року заступник керівника Житомирської обласної прокуратури засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою в зазначеній справі.
 
В касаційній скарзі прокурор посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України та просить скасувати оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову в частині вимог про витребування спірних земельних ділянок.
 
Касаційна скарга також містить клопотання про участь у касаційному розгляді справи. 
Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції 
 
Верховний Суд ухвалою від 10 травня 2023 року відкрив касаційне провадження у даній справі, витребував її з Житомирського районного суду Житомирської області.
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
В касаційній скарзі прокурор посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц та у постанові Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 369/6522/17. 
 
Посилаючись на вказані висновки Верховного Суду, прокурор наголошує на перевазі суспільного інтересу у контролі за використанням земельних ділянок лісового фонду над приватним інтересом у збереженні володіння земельною ділянкою.
 
Прокурор також вказує у касаційній скарзі, що не оскаржує у касаційному порядку рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення позовних вимог про витребування земельних ділянок з такими кадастровими номерами: 1822087200:01:000:0604, 1822087200:01:000:0611, 1822087200:01:000:0610, 1822087200:01:000:0676, 1822087200:01:000:0645, 1822087200:01:000:0625, 1822087200:01:000:0622, 1822087200:01:000:0639, 1822087200:01:000:0652, 1822087200:01:000:0647, 1822087200:01:000:0632, 1822087200:01:000:0673, 1822087200:01:000:0626, 1822087200:01:000:0650, 1822087200:01:000:0638, 1822087200:01:000:0623, 1822087200:01:000:0616, 1822087200:01:000:0636, 1822087200:01:000:0615, зважаючи на ті обставини, що частину спірних земельних ділянок відчужено на користь третіх осіб, залучених до участі у справі на стадії апеляційного розгляду.
 
Наголошує, що захищаючи право власності відповідачів та обґрунтовуючи їх добросовісність, апеляційний суд не надав оцінку тим обставинам, що вони не мали перешкод у доступі до законодавства й, в силу об`єктивних, видимих природних властивостей земельної ділянки, на якій зростає ліс, проявивши розумну обачність, могли та повинні були знати про те, що спірні ділянки належать до земель лісогосподарського призначення та не можуть використовуватись для індивідуального садівництва.  
 
Доводи інших учасників справи
 
09 червня 2023 року на електронну адресу Верховного Суду надійшло клопотання від Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, яке, за своїм змістом, є відзивом на касаційну скаргу.
 
09 червня 2023 року квартирно-експлуатаційний відділ м. Житомир засобами поштового зв`язку надіслав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу.
 
У зв`язку із невиконанням учасниками справи вимог, встановлених частиною четвертою статті 395 ЦПК України, а саме - ненадання доказів надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, Верховний Суд залишає вказані відзиви без розгляду.
 
Решта учасників справи своїм правом на подання відзиву на касаційну скаргу не скористались.
 
Фактичні обставини справи
 
Суди встановили, що на підставі розпорядження Житомирської РДА від 04 лютого 2005 року № 70 про затвердження технічної документації із землеустрою зі встановлення зовнішніх меж і виготовлення державних актів на право постійного користування землею, ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» отримало державний акт серії ЯЯ № 073507 на право постійного користування земельною ділянкою площею 219,56 га на території Тетерівської сільської ради Житомирського району Житомирської області для ведення лісового господарства.
 
Міністр оборони України наказом від 20 березня 2009 року № 123 реорганізував
ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» (і. к. 08033772) шляхом виділу з нього структурних підрозділів: Зарічанського, Корбутівського, Чуднівського і Макарівського військових лісництв із створенням ДП «Житомирський військовий лісгосп», до якого перейшли за розподільчим балансом у відповідній частині майно, права і обов`язки реорганізованого підприємства. 
 
Актом передачі від 30 червня 2009 року Корбутівське військове лісництво зняте з обліку ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» і віднесено до Житомирського військового лісгоспу (т. 6 а. с. 79, 80).
 
Тетерівська сільська рада рішенням від 04 квітня 2009 року № 41 надала попередню згоду на прийняття земельної ділянки лісгоспу до земель запасу Тетерівської сільської ради.
 
Рішенням Житомирської районної ради від 25 квітня 2010 року межі с. Тетерівка розширено за рахунок земель військового містечка № НОМЕР_1 площею 4,8 га. Вказану земельну ділянку вилучено із землекористування Зарічанського військового лісництва.
 
Згідно з актом передачі земельної ділянки від 25 лютого 2010 року, затвердженим розпорядженням голови Житомирської РДА від 25 лютого 2010 року № 177, відбулась передача земельної ділянки Міністерства оборони України площею 6,7 га до земель запасу Тетерівської сільської ради.
 
Розпорядженням голови Житомирської РДА від 25 лютого 2010 року № 177 припинено право власності ДП «Житомирський військовий лісгосп» на користування спірною земельною ділянкою по добровільній відмові, ділянку віднесено до земель запасу Тетерівської сільської ради.
 
В подальшому, розпорядженням голови Житомирської РДА від 01 квітня 2010 року № 390 затверджено проект із землеустрою щодо відведення громадянам у власність земельних ділянок загальною площею 6,60 га для ведення садівництва за рахунок земель запасу Тетерівської сільської ради. На підставі вказаного розпорядження відповідачам у справі видано державні акти на право власності на спірні земельні ділянки:
 
-  ОСОБА_196 - земельна ділянка з кадастровим номером 1822087200:01:000:0626,
-  ОСОБА_1 - земельна ділянка з кадастровим номером 1822087200:01:000:0604,
-  ОСОБА_2 - земельна ділянка з кадастровим номером 1822087200:01:000:0655,
-  ОСОБА_3 - земельна ділянка з кадастровим номером 1822087200:01:000:0605, яка за договором купівлі-продажу від 13 серпня 2010 року перейшла у власність ОСОБА_4 ,
-  ОСОБА_5 - земельна ділянка з кадастровим номером 1822087200:01:000:0630,
-  ОСОБА_6 - земельна ділянка з кадастровим номером 1822087200:01:000:0613,
-  ОСОБА_7 - земельна ділянка з кадастровим номером 1822087200:01:000:0631,
-  ОСОБА_8 - земельна ділянка з кадастровим номером 1822087200:01:000:0614,
-  ОСОБА_9 - земельна ділянка з кадастровим номером 1822087200:01:000:0662,
-  ОСОБА_10 - земельна ділянка з кадастровим номером 1822087200:01:000:0648, яка за договором купівлі-продажу від 22 жовтня 2010 року перейшла у власність ОСОБА_11 ,
-  ОСОБА_12 - земельна ділянка з кадастровим номером 1822087200:01:000:0611,
-  ОСОБА_13  - земельна ділянка з кадастровим номером 1822087200:01:000:0663,
-  ОСОБА_14 - земельна ділянка з кадастровим номером 1822087200:01:000:0645,
-  ОСОБА_15 - земельна ділянка з кадастровим номером 1822087200:01:000:0625,
-  ОСОБА_18  - земельна ділянка з кадастровим номером 1822087200:01:000:0639,
-  ОСОБА_16 - земельна ділянка з кадастровим номером 1822087200:01:000:0678,
-  ОСОБА_19 - земельна ділянка з кадастровим номером 1822087200:01:000:0653,
-  ОСОБА_20 - земельна ділянка з кадастровим номером 1822087200:01:000:0652,
-  ОСОБА_21 - земельна ділянка з кадастровим номером 1822087200:01:000:0672, яка за договором купівлі-продажу від 29 грудня 2010 року перейшла у власність ОСОБА_23 ,
-  ОСОБА_22 - земельна ділянка з кадастровим номером 1822087200:01:000:0679,
-  ОСОБА_24 - земельна ділянка з кадастровим номером 822087200:01:000:0628,
-  ОСОБА_25 - земельна ділянка з кадастровим номером 1822087200:01:000:0666,
-  ОСОБА_26 - земельна ділянка з кадастровим номером 1822087200:01:000:0641, яка за договором купівлі-продажу від 22 серпня 2011 року перейшла у власність ОСОБА_27 ,
-  ОСОБА_28 - земельна ділянка з кадастровим номером 1822087200:01:000:0667,
-  ОСОБА_29 - земельна ділянка з кадастровим номером 1822087200:01:000:0675,
-  ОСОБА_197 - земельна ділянка з кадастровим номером 1822087200:01:000:0665,
-  ОСОБА_31 - земельна ділянка з кадастровим номером 1822087200:01:000:0677,
-  ОСОБА_32 - земельна ділянка з кадастровим номером 1822087200:01:000:0656,
-  ОСОБА_33 - земельна ділянка з кадастровим номером 1822087200:01:000:0612, яка за договором купівлі-продажу від 01 червня 2010 року перейшла у власність ОСОБА_34 ,
- ОСОБА_198 - земельна ділянка з кадастровим номером 1822087200:01:000:0637,
-  ОСОБА_199 - земельна ділянка з кадастровим номером 1822087200:01:000:0622, яка за договором купівлі-продажу від 01 червня 2010 року перейшла у власність ОСОБА_200 ,
-  ОСОБА_201 - земельна ділянка з кадастровим номером 1822087200:01:000:0621, яка за договором купівлі-продажу від 08 червня 2010 року перейшла у власність ОСОБА_202 ,
-  ОСОБА_40 - земельна ділянка з кадастровим номером 1822087200:01:000:0664,
-  ОСОБА_203 - земельна ділянка з кадастровим номером 1822087200:01:000:0647,
-  ОСОБА_42 - земельна ділянка з кадастровим номером 1822087200:01:000:0635,
-  ОСОБА_204 - земельна ділянка з кадастровим номером 1822087200:01:000:0607,
-  ОСОБА_205 - земельна ділянка з кадастровим номером 1822087200:01:000:0651,
-  ОСОБА_206 - земельна ділянка з кадастровим номером 1822087200:01:000:0632,
-  ОСОБА_207 - земельна ділянка з кадастровим номером 1822087200:01:000:0610,
-  ОСОБА_208 - земельна ділянка з кадастровим номером 1822087200:01:000:0673,
-  ОСОБА_209 - земельна ділянка з кадастровим номером 1822087200:01:000:0649,
-  ОСОБА_52 - земельна ділянка з кадастровим номером 1822087200:01:000:0680, яка за договором купівлі-продажу від 29 грудня 2010 року перейшла у власність ОСОБА_23 ,
-  ОСОБА_53 - земельна ділянка з кадастровим номером 1822087200:01:000:0654,
-  ОСОБА_54 - земельна ділянка з кадастровим номером 1822087200:01:000:0650,
-  ОСОБА_210 - земельна ділянка з кадастровим номером 1822087200:01:000:0674,
-  ОСОБА_211 - земельна ділянка з кадастровим номером 1822087200:01:000:0638,
-  ОСОБА_212 - земельна ділянка з кадастровим номером 1822087200:01:000:0617,
-  ОСОБА_213 - земельна ділянка з кадастровим номером 1822087200:01:000:0676, яка за договором купівлі-продажу від 08 червня 2010 року перейшла у власність ОСОБА_60 ,
-  ОСОБА_214  - земельна ділянка з кадастровим номером 1822087200:01:000:0608, яка за договором купівлі-продажу від 08 червня 2010 року перейшла у власність ОСОБА_215 ,
-  ОСОБА_216 - земельна ділянка з кадастровим номером 1822087200:01:000:0644,
-  ОСОБА_63 - земельна ділянка з кадастровим номером 1822087200:01:000:0643,
-  ОСОБА_217 - земельна ділянка з кадастровим номером 1822087200:01:000:0623,
-  ОСОБА_65 - земельна ділянка з кадастровим номером 1822087200:01:000:0616,
-  ОСОБА_67 - земельна ділянка з кадастровим номером 1822087200:01:000:0636,
-  ОСОБА_218 - земельна ділянка з кадастровим номером 1822087200:01:000:0629,
-  ОСОБА_69 - земельна ділянка з кадастровим номером 1822087200:01:000:0615, яка за договором купівлі-продажу від 18 грудня 2012 року перейшла у власність ОСОБА_66 ,
-  ОСОБА_219 - земельна ділянка з кадастровим номером 1822087200:01:000:0627,
-  ОСОБА_220  - земельна ділянка з кадастровим номером 1822087200:01:000:0669,
-  ОСОБА_221 - земельна ділянка з кадастровим номером 1822087200:01:000:0642, яка за договором купівлі-продажу від 02 серпня 2011 року перейшла у власність ОСОБА_73 ,
-  ОСОБА_222 - земельна ділянка з кадастровим номером 1822087200:01:000:0633, яка за договором купівлі-продажу від 02 серпня 2011 року перейшла у власність ОСОБА_223 .
 
В подальшому право власності на земельні ділянки за договорами 
купівлі-продажу отримали:
-  ОСОБА_95 - земельна ділянка з кадастровим номером 1822087200:01:000:0627,
-  ОСОБА_93 - земельна ділянка з кадастровим номером 1822087200:01:000:0611,
-  ОСОБА_91 - земельна ділянка з кадастровим номером 1822087200:01:000:0656,
-  ОСОБА_83 - земельна ділянка з кадастровим номером 1822087200:01:000:0631,
-  ОСОБА_81 - земельна ділянка з кадастровим номером 1822087200:01:000:0623,
-  ОСОБА_17 - земельна ділянка з кадастровим номером 1822087200:01:000:0678
-  ОСОБА_80 - земельна ділянка з кадастровим номером 1822087200:01:000:0632,
-  ОСОБА_89 - земельна ділянка з кадастровим номером 1822087200:01:000:0653, 1822087200:01:000:0654,
-  ОСОБА_40 - земельна ділянка з кадастровим номером 1822087200:01:000:0664,
-  ОСОБА_96 - земельна ділянка з кадастровим номером 1822087200:01:000:0623,
-  ОСОБА_85 - земельна ділянка з кадастровим номером 1822087200:01:000:0637,
-  ОСОБА_58 - земельна ділянка з кадастровим номером 1822087200:01:000:0617,
-  ОСОБА_94 - земельна ділянка з кадастровим номером 1822087200:01:000:0636,
-  ОСОБА_77 - земельні ділянки з кадастровими номерами 1822087200:01:000:0662, 1822087200:01:000:0663,1822087200:01:000:0665, 1822087200:01:000:0667,
-  ОСОБА_86 - земельна ділянка з кадастровим номером 1822087200:01:000:0639, 
-  ОСОБА_88 - земельна ділянка з кадастровим номером 1822087200:01:000:060650,
-  ОСОБА_97 - земельна ділянка з кадастровим номером 1822087200:01:000:0615,
-  ОСОБА_90 - земельна ділянка з кадастровим номером 1822087200:01:000:0655,
-  ОСОБА_84 - земельна ділянка з кадастровим номером 1822087200:01:000:0633,
-  ОСОБА_92 - земельна ділянка з кадастровим номером 1822087200:01:000:0674.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Суд апеляційної інстанції встановив, що спірні земельні ділянки державного лісового фонду, які були передані у власність відповідачам, а в подальшому деякі з них перейшли у власність третіх осіб, вибули з державної власності без дотримання вимог статті 149 ЗК України та статті 57 ЛК України.
 
У вказаній частині постанова суду апеляційної інстанції не оскаржується, виходячи зі змісту касаційної скарги та її доводів, а отже й не є предметом перегляду Верховним Судом.
 
Крім цього, прокурор також не оскаржує рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення позовних вимог про витребування земельних ділянок з такими кадастровими номерами: 1822087200:01:000:0604, 1822087200:01:000:0611, 1822087200:01:000:0610, 1822087200:01:000:0676, 1822087200:01:000:0645, 1822087200:01:000:0625, 1822087200:01:000:0622, 1822087200:01:000:0639, 1822087200:01:000:0652, 1822087200:01:000:0647, 1822087200:01:000:0632, 1822087200:01:000:0673, 1822087200:01:000:0626, 1822087200:01:000:0650, 1822087200:01:000:0638, 1822087200:01:000:0623, 1822087200:01:000:0616, 1822087200:01:000:0636, 1822087200:01:000:0615, про що він зазначив у касаційній скарзі.
 
Не погоджуючись із постановою суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог про витребування земельних ділянок, прокурор у касаційній скарзі посилається на переважання суспільного інтересу у контролі за використанням земельних ділянок лісового фонду над приватним інтересом у збереженні володіння земельною ділянкою так над правом на мирне володіння майном, передбачене статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).
 
Оцінюючи наявність підстав для втручання у право на мирне володіння майном, Верховний Суд виходить з такого.
 
Положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
 
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
 
Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном».
 
Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» 
від 21 лютого 1986 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» 
від 23 листопада 2000 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які необхідно оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
 
Втручання держави у право на мирне володіння майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм та не суперечити принципам верховенства права.
 
Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу держави у право на мирне володіння майном, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення ЄСПЛ від 23 листопада 2000 року у справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року у справі «Трегубенко проти України»).
 
Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності», як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, ЄСПЛ визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.
 
Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.
 
Правомірні очікування особи мирно володіти майном за наявності відповідного рішення органу публічної влади є об`єктом правового захисту згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції та національного законодавства України.
 
Подібні за змістом висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 912/2797/21.
 
При розгляді цієї справи має бути враховане також рішення ЄСПЛ від 24 червня 2003 року у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» та  від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» щодо принципів застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції, зокрема щодо необхідності додержання принципу «належного урядування» при втручанні держави у право особи на мирне володіння своїм майном.
 
У пункті 71 рішення від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.
 
Отже, відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ особа не може відповідати за помилки державних органів при виконанні ними своїх повноважень, а державні органи не можуть вимагати повернення майна в попередній стан, посилаючись на те, що вони при виконанні своїх повноважень припустилися помилки.
 
З огляду на викладене принцип «належного урядування» не встановлює абсолютної заборони на витребування з приватної власності майна на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які необхідно з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності», при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій більшою мірою оціночний і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів.
 
Також при вирішенні питання про витребування майна з володіння іншої особи потрібно оцінювати наявність або відсутність добросовісності набувача нерухомого майна, на чому неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц, від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19).
 
Розглядаючи спір та визначаючи чи є заявлені позивачем вимоги про витребування земельних ділянок обґрунтованими та чи наявні підстави для їх задоволення, апеляційний суд встановив, що відповідачі набули у власність земельні ділянки, якими вони правомірно користувалися за цільовим призначенням тривалий час, у межах норм, передбачених законом, на підставі рішення районної державної адміністрації.
 
Апеляційний суд мотивовано зазначив, що намагання прокурора виправити допущену в минулому органом влади «помилку» не може мати наслідком непропорційне втручання у нове право відповідачів та перекладати на них усі негативні наслідки такої «помилки», оскільки задоволення позову із формальних підстав покладатиме надмірний індивідуальний тягар на особу, яка володіє земельною ділянкою протягом тривалого часу, а отже порушить справедливий баланс інтересів сторін.
 
Суди встановили, що на спірній земельній ділянці частково знаходяться житлові будинки та господарські будівлі відповідачів. Отже, втручання держави у право громадян на мирне володіння майном - земельними ділянками, зважаючи на тривале добросовісне користування ними, які протиправних дій для заволодіння земельною ділянкою не вчиняли, отримали їх у власність на підставі розпорядження державного органу, буде мати ознаки непропорційного втручання у права відповідачів на мирне володіння майном.
 
До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 04 червня 2025 року у справі № 369/10252/23 та від 23 жовтня 2024 року у справі № 278/249/13.
 
Відповідачі тривалий час користуються земельними ділянками, мали право на надання їм земельних ділянок у власність у вказаному розмірі і реалізували це право. Позбавлення їх такого права власності фактично не з вини відповідачів, а внаслідок недбальства державних органів призведе до порушення принципу справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини.
 
Виходячи з викладеного та враховуючи встановлені судами обставини цієї справи, колегія суддів Верховного Суду погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог прокурора про витребування земельних ділянок з власності відповідачів.
 
Наведене та встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини дають підстави для висновку, що доводи прокурора щодо помилковості застосування апеляційним судом положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції та відповідних рішень ЄСПЛ є безпідставними.
 
При цьому Верховний Суд відхиляє посилання у касаційній скарзі на те, що відповідачі - фізичні особи діяли неправомірно, оскільки, в силу видимих природних властивостей земельної ділянки, могли та повинні були знати про те, що земельна ділянка належить до земель лісогосподарського призначення. 
 
Колегія суддів наголошує на тому, що землі лісогосподарського призначення та землі оборони є різними категоріями земель, відповідно до їх цільового призначення, види яких закріплено у статті 19 ЗК України. Цільове призначення земельної ділянки визначається відповідно до використання, правового режиму і функціонального призначення земельної ділянки.
 
Більше того, обґрунтовуючи позов, прокурор посилався на те, що спірні земельні ділянки належать до земель оборони та перебували на праві постійного користування ДП «Івано-Франківський військовий ліспромкомбінат» й були незаконно вилучені з державної власності.
 
Тобто, наявність підстав для витребування у фізичних осіб спірних земельних ділянок прокурор першочергово обґрунтовував недотриманням Житомирською РДА процедури вилучення таких земельних ділянок. При цьому відсутність відповідних доводів у позовній заяві та доказів на їх підтвердження не дають підстав для висновку, що звертаючись до органу місцевого самоврядування, уповноваженого на надання у власність земельних ділянок, із заявою про затвердження проекту землеустрою, відповідачі - фізичні особи були обізнані із обставиною неправомірності вилучення цих земельних ділянок.
 
Колегія суддів відхиляє посилання в касаційній скарзі на неврахування судом висновків, викладених постанові Великої Палати Верховного Суду 
від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц та у постанові Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 369/6522/17, оскільки висновки 
у цих справах і у справі, що переглядається, а також встановлені судом фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, є різними, у зазначених справах суди виходили з конкретних обставин та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
 
Так, у справах № 488/5027/14-ц та № 369/6522/17 предметом розгляду та мотивом звернення позивачем до суду було відсутність у міської (сільської) ради повноважень на розпорядження землями лісогосподарського призначення 
та їх вилучення для несільськогосподарських потреб. При цьому обставина належності спірної та витребуваної земельної ділянки до категорії земель лісогосподарського призначення та її перебування в постійному користуванні державного підприємства була встановлена на підставі належних та допустимих доказів, наявних у матеріалах справи, оцінка яким надана судами при розгляді справи.
 
Натомість, у справі, що переглядається, суди встановили порушення встановленого законом порядку вилучення земель оборони, вкритих лісом, проте правильно вказали, що позбавлення відповідачів права власності призведе до порушення принципу справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав людини.
 
Наведене свідчить про те що касаційна скарга є необґрунтованою, підстав для скасування оскаржуваних судових рішень в частині, переглянутій у касаційному порядку, колегія суддів касаційного суду не встановила.

Щодо клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін
 
Касаційна скарга містить клопотання про розгляд справи Верховним Судом з викликом сторін. 
 
Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. Абзац другий частини першої цієї статті визначає, що в разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі. 
 
Таким чином, питання виклику учасників справи для надання пояснень у справі вирішує Верховний Суд з огляду на встановлену необхідність таких пояснень. Оскільки суд касаційної інстанції не приймав рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень у справі і такої необхідності колегія суддів не вбачає, то підстави для задоволення клопотання про участь у судовому засіданні з викликом сторін відсутні. 
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З огляду на вказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції у незміненій апеляційним судом частині та постанову суду апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
У задоволенні клопотання заступника керівника Житомирської обласної прокуратури про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін відмовити.
 
Касаційну скаргу заступника керівника Житомирської обласної прокуратури залишити без задоволення.
 
Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 19 червня 2017 року у незміненій за результатами апеляційного перегляду частині та постанову Житомирського апеляційного суду від 03 квітня 2023 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	А. І. Грушицький                                                                        І. В. Литвиненко                                                                                      Є. В. Петров