ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2025 року	Львів	Справа № 161/10432/25 пров. № А/857/26790/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 

головуючого-судді                    Кузьмича С. М.,
суддів                                        Курильця А.Р., Мікули О.І.,
за участю секретаря                    Клим О.Ю.,
представника апелянта           Книш А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Львові справу за апеляційною скаргою Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 червня 2025 року (ухвалене головуючим – суддею Черняк В.В. у м.Луцьк) у справі № 161/10432/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради про скасування постанови,

                                                         ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду із адміністративним позовом до відповідача в якому просив скасувати постанову відповідача від 30.04.2025 MVA 2511639
В обґрунтування позовних вимог вказував на те, що в його діях відсутній склад правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 Кодексу України про адміністративні правопорушення ( далі – КупАП), оскільки він припаркував свій автомобіль з дотриманням приписів п.15.10 «в» ПДР.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16.06.2025 адміністративний позов задоволено частково. Скасовано постанову Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради від 13.05.2025 MVA 2513378, а провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст.122 КУпАП – закрито на підставі п.1 ст.247 КУпАП, а саме у зв`язку з відсутністю складу правопорушення. 
Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивач припаркував свій легковий автомобіль на краю тротуару, який прилягає до проїзної частини, що дозволено п.15.10 «в» ПДР, а відповідачем не вимірювалася відстань для руху пішоходів, а тому в діях позивача відсутній склад правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП.
Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив відповідач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та в прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.
Зокрема в апеляційній скарзі зазначає, що стоянка транспортного засобу позивача дозволена на тротуарі тільки у разі одночасного дотримання чотирьох вимог, а саме: стоянка здійснюється у місцях, позначеними дорожніми знаками з табличками; стоянка здійснюється легковим автомобілем та мотоциклом; стоянка здійснюється на краю тротуару; стоянка здійснюється таким чином, що для руху пішоходів залишається щонайменше 2 метри. Тому, апелянт вважає, що суд першої інстанції помилково зробив висновок те, що у діях позивача відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 122 КУпАП, оскільки останнім недотримано двох умов для можливості здійснення стоянки на тротуарі, а саме: в місці стоянки транспортного засобу позивача відсутні відповідні дорожні знаки, встановлені з табличками та транспортний засіб встановлено не на краю тротуару, що є безумовною підставою для здійснення стоянки на тротуарі.
Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Представниця апелянта в судовому засіданні підтримала апеляційну скаргу та надала пояснення, просить апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
Позивач, в судове засідання на виклик суду не з`явився, явку уповноваженої особи не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений, що не перешкоджає розгляду справи за його відсутності.
Заслухавши суддю-доповідача, представницю апелянта, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін, з наступних підстав.
З матеріалів справи слідує, що 13.05.2025 інспектором (інспектором з паркування) Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради винесена постанова MVA 2513378, в якій зафіксовано, що 12.05.2025 о 13 год. 16 хв. за адресою м. Луцьк, вул. Стрілецька 41, особа, яка керувала автомобілем Mercedes-Benz E 220 D, НОМЕР_1 , здійснила стоянку транспортного засобу на тротуарі у місці, яке не позначене відповідними дорожніми знаками з табличками, чим порушила п.15.10 «б» ПДР України та ч.1 ст.122 КУпАП. У зв`язку з вищенаведеним, на ОСОБА_1 , як директора ТОВ «ТІР МАРКЕТ» (власника автомобіля), накладене адміністративне стягнення, передбачене ч.1 ст.122 КУпАП, у вигляді штрафу розміром 340,00 грн.
Позивач вважаючи оскаржену постанову незаконною, звернувся до суду з відповідними позовними вимогами.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
За правилами ч. 5 ст. 160 КАС України право оскаржити рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень мають особи, права, свободи та інтереси яких відповідні рішення, дії чи бездіяльність порушують.
Згідно до ст. 14 Закону України «Про дорожній рух», учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.
Відповідно до ч. 3 ст. 41 Закону України «Про дорожній рух» порядок початку руху, зміни руху за напрямком, розташування транспортних засобів і пішоходів, осіб, які рухаються в кріслах колісних, вибору швидкості руху та дистанції, обгону та стоянки, проїзду перехресть, пішохідних переходів і залізничних переїздів, зупинок транспортних засобів загального користування, користування зовнішніми світловими приладами, правила пересування пішоходів, осіб, які рухаються в кріслах колісних, проїзд велосипедистів, а також питання організації руху та його безпеки регулюються Правилами дорожнього руху, що затверджуються Кабінетом Міністрів України 
Так, правила дорожнього руху затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306, пунктом 1.3 яких визначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 122 КУпАП перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Як передбачено п. 15.10 Правил дорожнього руху стоянка забороняється: а) у місцях, де заборонена зупинка; б) на тротуарах (крім місць, позначених відповідними дорожніми знаками, встановленими з табличками); в) на тротуарах, за винятком легкових автомобілів та мотоциклів, які можуть бути поставлені на краю тротуарів, де для руху пішоходів залишається щонайменше 2 м.
Згідно з п. 15.6 Правил дорожнього руху стоянка всіх транспортних засобів у місцях, позначених дорожніми знаками 5.42.1, 5.42.2, 5.43, встановленими з табличкою 7.6.1, дозволяється на проїзній частині вздовж тротуару, а встановленими з однією з табличок 7.6.2-7.6.6 - легкових автомобілів і мотоциклів тільки так, як показано на табличці.
Відтак, здійснивши аналіз положень пункту 15.10 у взаємодії з пунктом 15.6 Правил дорожнього руху суд першої інстанції зробив вірний висновок, що стоянка легкового автомобіля на тротуарі можлива у декількох випадках: А) у місцях, позначених дорожніми знаками 5.38, 5.39, встановленими з табличками 7.6.1, 7.6.2-7.6.5 тільки у спосіб, позначений на табличці; Б) на краю тротуарів, де для руху пішоходів залишається щонайменше 2 м. ( відповідає правовому висновку висловленому Верховним Судом в постанові від 17.05.2018 у справі №750/3679/17).
Як слідує з матеріалів фотофіксації, легковий автомобіль позивача був поставлений на краю тротуара, що прилягає до проїзної частини (автомобіль виїхав на тротуар двома колесами своєї передньої частини), залишивши для руху пішоходів щонайменше 2 метри. Отже, така стоянка транспортного засобу здійснена позивачкою з дотриманням Правил дорожнього руху, зокрема п. 15.10 «в».
Разом з цим з матеріалів справи також слідує, що інспектор з паркування не здійснювала вимірювання відстані для руху пішоходів. 
Зважаючи на наведене вище суд першої інстанції вірно зазначив, що припаркований автомобіль не створював будь-яких перешкод для руху пішоходів та інших учасників руху.
Також колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що обставина відсутності на місці, де була здійснена стоянка автомобіля, відповідних дорожніх знаків, встановлених з табличками (ця обставина визнається сторонами), не впливає на правильність висновку суду першої інстанції про дотримання позивачкою правил стоянки (п. 15.10 «в» Правил дорожнього руху).
Відтак, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що аналіз фактичних обставин справи не дає підстави для висновку про порушення позивачем п. 15.10 «в» Правил дорожнього руху та вчинення ним адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 122 КУпАП.
Доводи апелянта про те, що стоянка транспортного засобу дозволена на тротуарі тільки у разі одночасного дотримання 4 (чотирьох) умов: стоянка здійснюється у місцях, позначеними дорожніми знаками з табличками; стоянка здійснюється легковим автомобілем або мотоциклом; стоянка здійснюється на краю тротуара; стоянка здійснюється таким чином, що для руху пішоходів залишається 2 метри, апеляційний суд відхиляє, оскільки таке тлумачення відповідачем Правил дорожнього руху є його суб`єктивним тлумаченням.
Враховуючи наведене вище, колегія суддів поділяє з висновком суду першої інстанції, що оскаржувана постанова Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради підлягає скасуванню, а відтак позов вірно задоволено судом першої інстанції.
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду — без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.
Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.
Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

                                                   ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради залишити без задоволення, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 червня 2025 року у справі № 161/10432/25 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя	 	С. М. Кузьмич 	
судді	 	А. Р. Курилець 	
 	 	О. І. Мікула