ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 вересня 2025 року
м. Київ
справа № 607/5887/23
провадження № 51-1588км25
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду
у складі:
головуючого                                               ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання                ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
засудженого                                               ОСОБА_6   (в режимі відеоконференції), 
захисника                                                   ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12022211060000220, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Воробіївка Підволочиського району Тернопільської області та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК),
за касаційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 27 березня 2025 року.
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 липня 2024  року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, і призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Строк відбування покарання ОСОБА_6 постановлено рахувати з моменту приведення вироку до виконання. Вирішено цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 , заявлений до ОСОБА_6 , питання щодо арешту майна та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.
Відповідно до вироку 03 грудня 2022 року о 19:15 водій ОСОБА_6 керував технічно справним автомобілем марки «Volkswagen» моделі Passat р.н. НОМЕР_1 , рухався середньою смугою автомобільної дороги Доманове-Ковель-Чернівці-Тереблече зі  швидкістю 40 км/год без вантажу з одним пасажиром, призначеною для руху в  напрямку до м. Тернопіль та наближався до нерегульованого пішохідного переходу, який знаходиться в межах смт Велика Березовиця Тернопільського району Тернопільської області по вул. Миру та с. Острів Тернопільського району Тернопільської області.
В цей час проїзну частину дороги в межах розмітки 1.14.1 горизонтальна лінія дорожньої розмітки «зебра» Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року зі змінами та доповненнями (далі - ПДР) вище вказаного нерегульованого пішохідного переходу, з права на ліво відносно напрямку руху автомобіля марки «Volkswagen» моделі Passat р.н. НОМЕР_1 , в  темпі спокійного кроку перетинали пішохідний перехід, четверо пішоходів: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 .
В свою чергу водій ОСОБА_6 , грубо порушуючи вимоги п.п. 2.3 «б», 18.4 ПДР, проявив неуважність, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебували пішоходи, не зменшив швидкості та не зупинився, щоб дати дорогу пішоходам, внаслідок чого передньою частиною керованого ним автомобіля марки «Volkswagen» моделі Passat, р.н. НОМЕР_1 , скоїв наїзд на потерпілого ОСОБА_8 , який рухався першим.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішоходу ОСОБА_8 спричинено травму лівої нижньої кінцівки у виді відкритого багатовідламкового перелому діафізів (тіл) великогомілкової і малогомілкової кісток у середніх третинах із ушкодженням м`яких тканин - раною по передньо-внутрішній поверхні гомілки; травму правої нижньої кінцівки у виді відкритого багатовідламкового перелому середньої третини діафізу (тіла) великогомілкової кістки з раною на шкірі по зовнішній поверхні гомілки; закриту травму грудної клітки із забиттям легень, яка супроводжувалась явищами часткового пневмотораксу (накопичення повітря в плевральній порожнині); закриту черепно-мозкову травму - струс головного мозку, а із зовнішніх ушкоджень в ділянці голови відмічені «поверхневі дрібні порізи, садна» на обличчі і волосистій частині (без уточнення анатомічної локалізації), рана потиличної ділянки. Із зовнішніх ушкоджень у потерпілого ОСОБА_8 також були відмічені «поверхневі дрібні порізи, садна» на кінцівках та тулубі (без уточнення анатомічної локалізації), садно правої сідниці. Відкриті переломи тіл трубчастих кісток супроводжувались розвитком жирової емболії. Відмічені вище тілесні ушкодження супроводжувались явищами гіповолемічного шоку.
Виявлені у потерпілого ОСОБА_8 тілесні ушкодження належать до тяжких за  ознакою небезпеки для життя на момент заподіяння, а порушення обвинуваченим ОСОБА_6 вимог п.п. 2.3 «б», 18.4 ПДР, перебуває в прямому причинному зв`язку з  настанням дорожньо-транспортної пригоди та спричиненням потерпілому ОСОБА_8 тяжких тілесних ушкоджень.
Тернопільський апеляційний суд ухвалою від 27 березня 2025 року вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 липня 2024 року щодо ОСОБА_6 залишив без  змін, а його апеляційну скаргу - без задоволення.
Вимоги, викладені в касаційних скаргах, та узагальнені доводи осіб, які їх подали
Захисник в касаційній скарзі просить скасувати оскаржене судове рішення щодо ОСОБА_6 з підстав, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК, й призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
В обґрунтування вимог касаційної скарги зазначає таке.
Судовий розгляд в суді апеляційної інстанції проведено без участі обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника, що свідчить про наявність підстави, передбаченої п. 3 ч. 2 ст. 412 КПК щодо безумовного скасування оскарженого судового рішення.
Захисник вказує, що до початку судового розгляду в суді апеляційної інстанції, який було призначено на 27 березня 2025 року, а саме 26 березня 2025 року ОСОБА_6 подав до  апеляційного суду клопотання про відкладення розгляду через різке погіршення стану здоров`я обвинуваченого та необхідність невідкладного лікування, додавши в підтвердження такого електронний листок непрацездатності № Х26Р-3М7Т-8КН5-3М62, що залишилось без перевірки апеляційного суду. 
На переконання захисника, суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив доводів, наведених у клопотанні обвинуваченого, щодо наявності в останнього тяжкої хвороби, яка дає підстави до відкладення судового розгляду, не витребував додаткові медичні документи в підтвердження цих доводів, а також не врахував факт відсутності на момент апеляційного розгляду в обвинуваченого захисника і неможливість його залучити, з огляду на стан здоров`я обвинуваченого.
Зазначені обставини, за доводами касаційної скарги захисника, свідчать про недотримання судом апеляційної інстанції положень статей 138, 365 та ч. 3 ст. 404 КПК й призвели до порушення принципів змагальності, рівності сторін, а також права обвинуваченого на захист, на участь у судовому засіданні та позбавлення його права на виступ з останнім словом.
У підтвердження своїх доводів захисник посилається на висновки Верховного Суду у  справах № 317/3658/20, № 722/889/21 та № 759/10610/15-к.
Щодо порушення права обвинуваченого на захист за доводами касаційної скарги йдеться про те, що 14 лютого 2025 року обвинувачений ОСОБА_6 розірвав зі своїм захисником договір про надання правової допомоги й не мав змоги залучити нового захисника, оскільки 15 березня 2025 року переніс ішемічний інсульт, що призвело до  госпіталізації 28 березня 2025 року. Натомість суд апеляційної інстанції, будучи обізнаним про відсутність захисника, не вжив заходів для належного забезпечення обвинуваченому права на захист, зокрема шляхом відкладення судового розгляду для надання часу на залучення захисника або залучити захисника за рахунок Держави, враховуючи нездатність обвинуваченого зробити це самому.
Наполягає, що призначене ОСОБА_6 покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі.
В обґрунтування указаного доводу захисник стверджує, що суд належним чином не  врахував даних про особу обвинуваченого, зокрема те, що він вперше притягується до кримінальної відповідальності, вчинив необережний злочин, є пенсіонером, має постійне місце реєстрації та проживання, де характеризується позитивно, на обліку в  лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має тяжкий стан здоров`я. Також суд не  встановив обставин, які обтяжують покарання. 
Указує захисник й про наявність у ОСОБА_6 обставини, яка пом`якшує покарання, а  саме щирого каяття, що виявилось у визнанні ним під час виступу в останньому слові в суді першої інстанції своєї вини у вчиненому кримінальному правопорушенні. 
Указані обставини, на переконання захисту, належним чином не враховані через те, що  судовий розгляд проведено без участі обвинуваченого та його захисника, у яких не було змоги висловитися з цього приводу, у тому числі щодо наявності в засудженого ознак щирого каяття.
Захисник у скарзі зазначає, що через відсутність сторони захисту під час апеляційного розгляду апеляційний суд належним чином не перевірив ряд обставин, які характеризують ступінь вини ОСОБА_6 у кримінальному правопорушенні, а саме масові відключення електроенергії, відсутність вуличного освітлення та роботи світлофорів, що підтверджено як показаннями потерпілого ОСОБА_8 та свідків, так і протоколом огляду місця події від 03 грудня 2022 року, й призвело до неповної оцінки доказів у справі та стало підґрунтям призначення покарання, яке є надмірно суворим.
Стверджує про безпідставне незастосування до обвинуваченого звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Захисник зазначає, що в даному кримінальному провадженні наявна сукупність обставин, які дають підстави до застосування положень ст. 75 КК. Так, щире каяття, часткове відшкодування завданих збитків, збіг тяжких життєвих обставин, нинішній стан здоров`я засудженого та психологічна нестабільність свідчать про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, проте ці обставини залишились без належної оцінки через проведення апеляційного розгляду без сторони захисту.
Також захисник стверджує про невірну, на його переконання, оцінку особи обвинуваченого в аспекті врахування неодноразового притягнення до адміністративної відповідальності за порушення приписів Правил дорожнього руху. Звертає увагу, що  провадження в справі про адміністративне правопорушення за ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) від 17 липня 2022 року закрито як малозначне із усним зауваженням, а адміністративне правопорушення за  ст.  130 КУпАП від 28 березня 2020 року закрито у зв`язку із закінченням строків відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення. Таким чином, як указує захисник, ці обставини не свідчать про систематичне та злісне порушення закону та про неможливість виправлення винного без відбування покарання, що також підтверджується висновком органу з питань пробації.
Стверджує про невірне вирішення цивільного позову у кримінальному провадженні, оскільки судами не дотримано приписів статей 128 КПК та 1167 Цивільного кодексу України (далі - ЦК). Наполягає, що при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди були порушені принципи розумності, виваженості та співмірності.
За доводами касаційної скарги суд належним чином не дослідив матеріальний стан обвинуваченого, який не дозволяє у повній мірі відшкодувати моральну шкоду в розмірі 543 836,75 грн, не оцінив факт часткового відшкодування шкоди у розмірі 10 000 грн на предмет пропорційності доходів ОСОБА_6 . В обґрунтування таких доводів захисник посилається на довідки про доходи останнього, копії яких додано до касаційної скарги. Натомість указані обставини залишились без оцінки апеляційного суду, оскільки апеляційний розгляд проводився за відсутності сторони захисту.
Позиції учасників судового провадження
Захисник ОСОБА_7 підтримав подану касаційну скаргу, просив задовольнити наведені у ній вимоги. 
Засуджений ОСОБА_6 зазначив, що повністю визнає себе винуватим, щиро розкаюється у вчиненому, підтримує касаційну скаргу захисника та просить її задовольнити.
Прокурор заперечив проти задоволення вимог касаційної скарги, висловив мотиви щодо залишення оскарженого рішення без зміни. 
Інших учасників судового провадження було повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися, клопотань про особисту участь або відкладення судового засідання від них не надходило. 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи касаційної скарги, колегія суддів виходить із такого. 
Відповідно до ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є  істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Частиною 1 ст. 412 КПК передбачено, що істотними є такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Як передбачено у ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 
Крім цього, касаційний суд не може втручатися в аспекти оцінки судами попередніх інстанцій дослідженої ними сукупності належних, допустимих і достовірних доказів на  предмет підтвердження чи не підтвердження обставин, які підлягають доказуванню в  провадженні, тобто їх достовірності. Таку оцінку кожен суд здійснює незалежно і  самостійно шляхом формування власного внутрішнього переконання як щодо кожної із  обставин, які підлягають доказуванню, так  і  стосовно винуватості особи у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення в цілому.
Статтею 370 КПК визначено, що судове рішення повинно бути ухвалено компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Також у рішенні має бути наведено належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
За вимогами ст. 374 КПК у мотивувальній частині вироку у разі визнання особи винуватою зазначаються: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений, докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів, мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймалися такі рішення. 
Наведені положення свідчать про те, що суд оцінює висунуте обвинувачення з позиції підтвердження (непідтвердження) доказами обставин, які за ст. 91 КПК підлягають доказуванню, і за встановленими фактичними обставинами суд застосовує закон України про кримінальну відповідальність, чим підтверджує або спростовує припущення (твердження) слідчого (прокурора), викладене в обвинувальному акті.
Питання щодо достатності встановлених під час змагального судового розгляду доказів для доведення винуватості особи суд вирішив, враховуючи приписи частин 2 та 4 ст.  17  КПК, які передбачають, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватості особи поза розумним сумнівом. Усі  сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на користь такої особи.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване кримінальне правопорушення було вчинено і обвинувачений є винним в його вчиненні. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій. 
Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що  мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи. 
Виходячи із завдань і загальних засад кримінального провадження, визначених у статтях 2, 7 КПК, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства.
Апеляційний суд, виконуючи свої повноваження, із дотриманням визначеної главою 31  КПК процедури, повинен перевірити рішення суду першої інстанції з точки зору його законності й обґрунтованості (що, серед іншого, передбачає оцінювання оскарженого судового рішення на відповідність нормам матеріального та процесуального права, перевірку правильності встановлення фактичних обставин та дотримання правил дослідження і оцінки доказів) та ухвалити рішення, яке повною мірою відповідає приписам статей 370, 419 або 420 КПК.
Така перевірка має бути зроблена з додержанням усіх вимог чинного законодавства, об`єктивно, неупереджено, а її результатом має бути законне й справедливе вирішення поданих апеляційних скарг для реалізації прав кожного на справедливий суд і перевірку законності й обґрунтованості оскаржених рішень суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 419 КПК в ухвалі апеляційного суду мають бути наведені належні й достатні мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, та  положення закону, яким він керувався. Здійснюючи апеляційний перегляд, суд  зобов`язаний проаналізувати і зіставити з наявними у провадженні даними всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, дати на кожен із них вичерпну відповідь, пославшись на відповідну норму права. 
У разі залишення поданої скарги без задоволення суд повинен переконливо аргументувати свою позицію, адже справедливість засудження не має викликати сумніву. Формальний апеляційний перегляд є несумісним із закріпленими у статтях 2, 7 КПК завданнями та загальними засадами кримінального провадження.
Суд апеляційної інстанції, залишивши без змін вирок стосовно  ОСОБА_6 і без задоволення апеляційну скаргу обвинуваченого, який висунув вимогу про скасування вироку та закриття кримінального провадження щодо нього на підставі п. 3 ч. 1 ст.  284  КПК у зв`язку із невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливості їх отримати, належним чином розглянув викладені у ній доводи, навів переконливі і обґрунтовані мотиви на їх спростування. 
Щодо доводів про здійснення апеляційного перегляду без участі обвинуваченого ОСОБА_6 й захисника, що, на переконання сторони захисту, в цьому провадженні є підґрунтям до застосування приписів п. 3 ч. 2 ст. 412 КПК, то вони не є обґрунтованими.
Відповідно до ч. 3 ст. 21 КПК кожен має право на участь у розгляді в суді будь-якої інстанції справи, що стосується його прав та обов`язків, у порядку, передбаченому цим Кодексом.
За ст. 405 КПК апеляційний розгляд здійснюється згідно з правилами судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених главою 31 цього Кодексу. Неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття. Якщо для участі в розгляді у судове засідання не прибули учасники кримінального провадження, участь яких згідно з вимогами цього Кодексу або рішенням суду апеляційної інстанції є обов`язковою, апеляційний розгляд відкладається.
Отже, суд апеляційної інстанції зобов`язаний ретельно перевірити чи були учасники провадження належним чином поінформовані про дату та час апеляційного розгляду, з`ясувати причини неприбуття цих учасників в судове засідання та вирішити питання про  можливість розгляду без учасників, які не з`явилися в судове засідання, або про відкладення судового розгляду, зокрема, якщо визнав поважними причини їх неявки.
Перелік причин неприбуття особи на виклик, які можуть вважатися поважними, визначено у ст. 138 КПК. До таких відноситься, серед іншого, тяжка хвороба або  перебування в закладі охорони здоров`я у зв`язку з лікуванням або вагітністю за  умови неможливості тимчасово залишити цей заклад (п. 5 ч. 1 ст. 138 КПК). 
Отже, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 138 КПК поважною причиною неприбуття особи, пов`язаної з її хворобою, вважається не сам факт знаходження на лікарняному (амбулаторному лікуванні) або перебування в закладі охорони здоров`я у зв`язку з лікуванням, а саме тяжка хвороба або перебування в закладі охорони здоров`я у зв`язку з лікуванням лише за умови неможливості тимчасово залишити цей заклад.
Конкретні відомості від компетентної у відповідній галузі знань особи, що підтверджують об`єктивну неможливість з`явитися до суду з огляду на тяжкість захворювання або перебування в закладі охорони здоров`я у зв`язку з лікуванням через неможливість тимчасово залишити цей заклад, є необхідною передумовою до постановлення судом обґрунтованого рішення про відкладення розгляду, що також запобігає зловживанню процесуальними правами та забезпечує дотримання вимог щодо розумних строків кримінального провадження.
Враховуючи положення ч. 4 ст. 405 та п. 5 ч. 1 ст. 138 КПК у їх взаємозв`язку, належним за змістом повідомленням про поважні причини неприбуття в судове засідання апеляційного суду учасника кримінального провадження, які пов`язані із його захворюванням, в аспекті позитивного вирішення питання про відкладення судового розгляду на іншу дату, є таке звернення до суду, де йдеться саме про обставини, визначені у п. 5 ч. 1 ст. 138 вказаного Кодексу, існування яких має бути підтверджене відповідними документами, поданими до суду особою на обґрунтування відповідного клопотання. 
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що Тернопільський апеляційний суд ухвалою від 24 вересня 2024 року закінчив підготовку і призначив апеляційний розгляд кримінального провадження стосовно ОСОБА_6 на 26 листопада 2024 року.
Надалі апеляційний розгляд неодноразово відкладався на підставі клопотань сторони захисту, поданих як обвинуваченим, так і тих, що висловлені захисником в судовому засіданні, вмотивованих посиланням на неможливість участі обвинуваченого ОСОБА_6 в судовому розгляді у зв`язку з його лікуванням, зокрема, на 10 та 23 грудня 2024 року, 08 та 29 січня, 11 та 14 лютого, 03 та 17 березня та вчергове на  27  березня 2025 року.
Напередодні судового засідання, призначеного на 27 березня 2025 року, тобто 26  березня 2025 року до суду від обвинуваченого ОСОБА_6 надійшло клопотання про  відкладення розгляду апеляційної скарги у зв`язку з його перебуванням на лікуванні, на підтвердження чого зазначено в клопотанні номер листка тимчасової непрацездатності (Х26Р-3М7Т-8КН5-3М62).
В судовому засіданні 27 березня 2025 року суд апеляційної інстанції оголосив клопотання обвинуваченого про відкладення судового розгляду, заслухав думку прокурора ОСОБА_12 , яка наголосила, що до клопотання обвинуваченого не  додано документів, які підтверджують поважність причини неявки, та зазначила про  те, що вважає за можливе розглянути кримінальне провадження за відсутності обвинуваченого, участь якого є необов`язковою, та думку потерпілого ОСОБА_8 , який підтримав позицію прокурора. 
За підсумком з`ясування відповідних обставин апеляційний суд відмовив у задоволені вказаного клопотання обвинуваченого, ухвалив здійснювати апеляційний перегляд без  його участі, провів розгляд провадження по суті та за його наслідком постановив в  цей день оскаржене судове рішення.
За обставинами, встановленими апеляційним судом та відображеними в оскарженій ухвалі від 27 березня 2025 року щодо обґрунтування рішення про здійснення перегляду за відсутності обвинуваченого ОСОБА_6 , йдеться про те, що останній повторно в  судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про день та час розгляду справи, що він протягом тривалого часу не з`являється в судові засідання на  розгляд своєї апеляційної скарги, посилаючись на те, що перебуває на лікуванні з  приводу хронічних захворювань. 27 березня 2025 року суд отримав повторне клопотання (надіслане електронною поштою 26 березня 2025 року о 20:15) обвинуваченого про відкладення розгляду справи у зв`язку з його перебуванням на лікуванні, разом із тим, жодних підтверджень, що він хворіє на тяжкі хвороби чи застережень лікарів, що не може брати участь у судовому засіданні, обвинувачений не надав. 
Отже, ухвалюючи рішення про продовження апеляційного розгляду без участі сторони захисту суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив із того, що поважність причини неявки повинна бути доведена до відома суду і засвідчена відповідними документами, які обвинувачений не надав, при цьому його участь у розгляді не є обов`язковою.
Такий підхід відповідає усталеній практиці Верховного Суду, за якою визнавати заяву обвинуваченого про неможливість явки через хворобу поважною причиною його нез`явлення в судове засідання суд має лише за умови її належного підтвердження (наприклад, висновки в постанові ККС ВС від  13  червня 2019 року у справі № 759/10610/15-к, де Суд не встановив підстав для скасування рішення через відсутність доказів хвороби на певні дати засідань).
Натомість на день апеляційного розгляду документально підтверджених об`єктивних даних, які би свідчили, що станом на  27  березня 2025  року ОСОБА_6 внаслідок тяжкої хвороби чи перебування в закладі охорони здоров`я у зв`язку з лікуванням, який не мав можливості тимчасово залишити, матеріали кримінального провадження не містять. З  цих підстав  апеляційний суд не мав обґрунтованого підґрунтя до відкладення судового розгляду за клопотанням обвинуваченого від 26 березня 2025 року. 
Доводи захисника про те, що суд самостійно не перевірив у реєстрі електронний листок непрацездатності № Х26Р-3М7Т-8КН5-3М62 та не скористався повноваженнями, передбаченими ч. 3 ст. 404 КПК, для витребування і дослідження додаткових медичних документів, не ґрунтуються на вимогах закону. 
Положення ч. 3 ст. 404 КПК в аспекті реалізації приписів ст. 91 цього Кодексу визначають підстави повторного дослідження обставин, встановлених під час судового розгляду, та доказів, які не досліджувалися судом першої інстанції. Тобто вказана норма врегульовує правила перевірки фактичних обставин кримінального провадження, встановлених місцевим судом по суті висунутого обвинувачення, і висновків місцевого суду щодо доведеності винуватості за оцінкою поданих сторонами доказів.
Натомість вирішення поданого до початку судового розгляду клопотання обвинуваченого про його відкладення є питанням організаційним, вирішення якого спрямовано на підготовку до апеляційного розгляду по суті, й правила, визначені у ч. 3 ст. 404 КПК, не застосовуються щодо його розв`язання.
При цьому, відшукування за власною ініціативою із відповідного електронного реєстру відомостей, які стосуються електронних листків тимчасової непрацездатності та  встановленого хворому діагнозу, перебуває поза межами компетенції апеляційного суду. Дані про стан здоров`я в електронній медичній базі є лікарською таємницею, безпосереднього доступу до якої на етапі підготовки кримінального провадження до  початку апеляційного перегляду суд не має. 
В частинах 1, 2 ст. 22 КПК встановлено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а  також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Суд же, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (ч. 6 ст. 22 КПК).
Верховний Суд бере до уваги, що сторона захисту не повідомляла апеляційний суд і не вказує в касаційній скарзі про те, що існували непереборні обставини чи об`єктивні перешкоди до того, щоб отримати і вчасно подати до апеляційного суду відповідні медичні документи, які би в належний спосіб засвідчили поважність причин неприбуття в судове засідання та їх існування в контексті приписів п. 5 ч. 1 ст. 138 КПК.
Відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття, якщо їх участь у розгляді за вимогами цього Кодексу або рішенням суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.
Той факт, що обвинувачений був належним чином повідомлений про день, час та місце судового розгляду, сторона захисту не заперечує, при цьому, участь обвинуваченого у апеляційному розгляді за вимогами цього Кодексу не є обов`язковою та рішенням суду апеляційної інстанції його участь також не визнана обов`язковою.
За відсутності належних підстав до відкладення апеляційного розгляду відповідне рішення не може бути постановлено судом, а сторони або інші учасники кримінального провадження, які не прибули для участі у розгляді в судове засідання, вочевидь, не  можуть у порядку, передбаченому цим Кодексом, брати участь у  відповідних етапах здійснення засідання апеляційного суду, зокрема, визначених приписами статей 364, 365 КПК, які безпосередньо передують виходу суду до нарадчої кімнати. 
Отже, безпідставними є доводи про те, що апеляційний суд не мав вагомого підґрунтя до того, щоби без участі обвинуваченого проводити апеляційний перегляд, складовою якого є етап дебатів та звернення до суду із останнім словом, та завершити апеляційний перегляд за відсутності сторони захисту.
Посилання захисника на відомості про стан здоров`я обвинуваченого, що надійшли в матеріали справи після апеляційного перегляду, серед яких і ті, що відображені у копіях медичних документів, наданих захисником суду касаційної інстанції, з яких, як вказує захисник в судовому засіданні Верховного Суду, вбачається, що електронний листок непрацездатності, про який було зазначено в клопотанні обвинуваченого про  відкладення апеляційного розгляду за  №Х26Р-3М7Т-8КН5-3М62, був відкритий з приводу ГРВІ, та в подальшому був закритий після амбулаторного лікування такого захворювання 27 березня 2025 року, не спростовують того факту, що на час апеляційного розгляду 27 березня 2025 року суду не було надано документів про тяжку хворобу обвинуваченого або його перебування в закладі охорони здоров`я у зв`язку з  лікуванням, який він не міг тимчасово залишити, тобто обґрунтованого підґрунтя до  відкладення судового розгляду.
Так, відповідно до даних із Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Тернопільської міської ради від 27 березня 2025  року № 01.1-04/334 (т. 2 а.с. 247) ОСОБА_6 перебував на амбулаторному лікуванні у сімейного лікаря КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги» ТМР з  приводу гострої респіраторної вірусної інфекції і датою закриття МВТН є 27 березня 2025 року, проте такі обставини не свідчать про необґрунтоване вирішення апеляційним судом питання, порушеного в клопотанні про відкладення судового розгляду. 
З інших копій медичних документів, наданих захисником в обґрунтування своїх доводів Верховному Суду, вбачається, що в них йдеться про лікування ОСОБА_6 в різні проміжки часу, починаючи з 2018 року, які або передують дню апеляційного перегляду, або слідують за ним як, до речі, з копії витягу із медичної карти стаціонарного хворого № 4497 Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради вбачається, що   ОСОБА_6 з  28  березня 2025 року планово поступає в КНП «ТОКПЛ» ТОР, госпіталізований в  ІІІ неврологічне відділення з метою подальшого обстеження та лікування у стаціонарі. 
Разом з тим, із жодного документу, наявного в матеріалах справи, не вбачається висновку певного медичного закладу чи лікаря, що 27 березня 2025 року ОСОБА_6 перебував в закладі охорони здоров`я у зв`язку з лікуванням і не мав можливості тимчасово його залишити або ж внаслідок тяжкої хвороби не мав можливості прибути до суду на виклик. 
Підсумовуючи, Верховний Суд констатує, що апеляційний суд дотримався приписів ст.  405 КПК у їх взаємозв`язку з положеннями ст. 138 цього Кодексу.
За наявності відповідних підстав, питання про звільнення від відбування покарання засудженого на підставі ст. 84 КК, може бути вирішене в порядку, визначеному статтями 537 - 539 КПК, оскільки належного підґрунтя для його вирішення судом касаційної інстанції матеріали кримінального провадження не містять.
Посилання захисника в обґрунтування доводів касаційної скарги на висновки Верховного Суду у справі № 317/3658/20 є безпідставними, оскільки у них йдеться про правовідносини, відмінні від цього провадження, адже судом не вирішувалось питання про відкладення судового розгляду через стан здоров`я певного учасника та підтвердження такого стану належними доказами.
У постанові Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 722/889/21 йдеться про вирішення питання щодо розгляду кримінального провадження без участі захисника, який заявив клопотання про відкладення судового розгляду через перебування у відпустці, і про такі підстави також не йдеться у цьому провадженні.
У постанові Верховного Суду від 13 червня 2019 року у справі № 759/10610/15-к йдеться про обов`язок заінтересованої особи довести вагому причину неприбуття в судове засідання, зокрема підтвердити її документально, як підстави до відкладення судового розгляду, і в цій справі Суд також звертає на це увагу, проте у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 у відповідному клопотанні обвинуваченого не вказано про тяжку хворобу і доказами її не підтверджено, натомість зазначено про лист тимчасової непрацездатності, відкритий з приводу ГРВІ, лікування якої, як зазначив захисник, здійснювалось в амбулаторному порядку сімейним лікарем. 
Щодо доводів про порушення права на захист під час апеляційного перегляду
Кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав (ст. 59 Конституції України).
Відповідно до ст. 20 КПК підозрюваний, обвинувачений, виправданий, засуджений має право на захист, яке полягає, серед іншого, у наданні йому можливості користуватися правовою допомогою захисника.
У випадках, передбачених цим Кодексом та/або законом, що регулює надання безоплатної правової допомоги, підозрюваному, обвинуваченому правова допомога надається безоплатно за рахунок держави (ч. 3 ст. 20 КПК).
Відповідно до ч. 2 ст. 48 КПК захисник залучається суддею чи судом для здійснення захисту за призначенням у випадках та в порядку, визначених статтями 49 та 53 цього Кодексу.
Так, у ст. 49 КПК передбачені підстави для залучення захисника судом для здійснення захисту за призначенням. Відповідно до ч. 1 цієї статті суддя чи суд зобов`язані забезпечити участь захисника у кримінальному провадженні у випадках, якщо: 1) відповідно до вимог статті 52 цього Кодексу участь захисника є обов`язковою, а підозрюваний, обвинувачений не залучив захисника; 2) підозрюваний, обвинувачений заявив клопотання про залучення захисника, але за відсутністю коштів чи з інших об`єктивних причин не може його залучити самостійно; 3) слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд вирішить, що обставини кримінального провадження вимагають участі захисника, а підозрюваний, обвинувачений не залучив його. Також захисник може бути залучений судом в інших випадках, передбачених законом, що регулює надання безоплатної правової допомоги.
З матеріалів кримінального провадження видно, що 14 лютого 2025 року обвинувачений ОСОБА_6 надіслав заяву, у якій повідомив, що розірвано договір з адвокатом ОСОБА_13 , і в касаційному розгляді сторона захисту не заперечує про повідомлення в  такий спосіб суду про вказану обставину. 
Клопотань про призначення іншого захисника обвинувачений не подавав. Також з матеріалів справи вбачається, що обвинувачений не повідомляв апеляційний суд про бажання укласти угоду із іншим захисником або про факт укладення такої угоди чи необхідність відкладення судового розгляду для забезпечення можливості укласти угоду про надання послуг із іншим захисником.
Колегія суддів зауважує, що у кримінальному провадженні, де участь захисника не є обов`язковою, повідомлення від обвинуваченого про розірвання договору про надання правової допомоги, укладеного між обвинуваченим та захисником, не є безумовною підставою для постановлення рішення про доручення відповідному органу (установі), уповноваженому законом на надання безоплатної правової допомоги, призначити адвоката для здійснення захисту за призначенням за відсутності клопотання обвинуваченого.
Як видно з матеріалів справи, відсутні підстави, передбачені ст. 52 КПК, щодо обов`язкової участі захисника у даному кримінальному провадженні, клопотання про залучення захисника з обґрунтуванням неможливості його залучити самостійно від  обвинуваченого не надходило, обставин, які вимагають участі захисника в апеляційному розгляді, суд також не встановив.
Таким чином, у суду апеляційної інстанції не було обґрунтованих процесуальних підстав до залучення для обвинуваченого ОСОБА_6 захисника з надання безоплатної правової допомоги, а отже відповідні доводи касаційної скарги захисника ОСОБА_7 не засновані на законі.
Щодо доводів захисника про належну перевірку апеляційним судом обставин, які характеризують ступінь вини ОСОБА_6 у вчиненому злочині
Доводи касаційної скарги захисника зводяться до того, що суд апеляційної інстанції  належним чином не перевірив ступінь вини ОСОБА_6 у вчиненому кримінальному правопорушенні в частині недотримання останнім вимог пунктів 2.3 «б» та 18.4 ПДР у  взаємозв`язку з ускладненими умовами виявлення водієм пішоходів у момент настання події кримінального правопорушення через відсутність вуличного освітлення та непрацюючі світлофори.
Натомість правильність встановлення місцевим судом фактичних обставин кримінального провадження була предметом ретельної перевірки судом апеляційної інстанції, який вмотивовано визнав правильним висновки місцевого суду і не встановив неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. 
Перевірив висновки місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, за який його засуджено, дійшов переконання, що вони відповідають фактичним обставинам справи, визнаним судом доведеними, ґрунтуються на сукупності зібраних і належно оцінених доказах та є правильними. 
Підстав для визнання досліджених місцевим судом доказів недопустимими не встановив, як не встановив й підстав до визнання доказів неналежними чи такими, що не свідчать про наявність об`єктивної сторони кримінального правопорушення.
Як видно з матеріалів справи, обвинувачений ОСОБА_6 просив в апеляційній скарзі вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 липня 2024  року скасувати та кримінальне провадження щодо нього закрити на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК, а саме у зв`язку із не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливості їх отримати. 
Суд апеляційної інстанції, в межах, визначених ч. 1 ст. 404 КПК, зазначені доводи перевірив, спростував їх, навів вичерпні та достатні аргументи в оскарженій ухвалі.
Сторона захисту не погоджується із встановленим ступенем вини засудженого і, як наслідок, висновками судів про кримінально правові наслідки вчиненого злочину.
Диспозиція ст. 286 КК є бланкетною і для з`ясування того, чи є у відповідному діянні підстава кримінальної відповідальності, необхідно звертатися до Правил дорожнього руху, якими регламентовано єдиний порядок дорожнього руху на всій території України.
Для наявності об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, має бути встановлено три обов`язкові ознаки: суспільно небезпечне діяння (порушення правил безпеки дорожнього руху), суспільно небезпечні наслідки та причинний зв`язок між діянням і наслідками.
За п. 2.3 «б» ПДР для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі.
Відповідно до п. 18.4 ПДР якщо перед нерегульованим пішохідним переходом зменшує швидкість чи зупинився транспортний засіб, водії інших транспортних засобів, що рухаються по сусідніх смугах, повинні зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися і можуть продовжити (відновити) рух лише переконавшись, що на пішохідному переході немає пішоходів, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.
В обґрунтування доведеності винуватості засудженого в порушенні вказаних норм ПДР судами покладено висновок експерта судової автотехнічної експертизи від 21 лютого 2023 року № СЕ-19/120-23/1965-ІТ, відповідно до якого водій автомобіля Volkswagen Рssat повинен був діяти відповідно до вимог п. 18.4 Правил дорожнього руху. При  заданому слідством комплексі вихідних даних, водій автомобіля Volkswagen Passat, діючи відповідно до вимог п. 18.4 Правил дорожнього руху, з моменту об`єктивної можливості виявлення попереду себе у попутному напрямку транспортного засобу, водій якого при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу виявив пішоходів та надавав їм перевагу в русі, мав технічну можливість уникнути наїзд на пішохода і завад технічного характеру для цього у його водія не було. На момент проведення експертизи невідомі причини технічного характеру, які б завадили водію автомобіля Volkswagen Passat діяти відповідно до вимог п. 18.4 Правил дорожнього руху, отже його дії в умовах виникнення даної дорожньо-транспортної пригоди, з технічної точки зору, не  відповідали вказаним вимогам пункту Правил дорожнього руху. 
При встановлених слідством обставинах дорожньо-транспортної пригоди та заданому комплексі вихідних даних, з технічної точки зору, невідповідність дій водія автомобіля Volkswagen Passat вимог п. 18.4 Правил дорожнього руху призвела до виникнення дорожньо-транспортної пригоди, тобто були обставини, які пов`язані з невідповідністю дій водія автомобіля Volkswagen Passat вказаним вимогам пункту Правил та невідповідність яким знаходилася у причинному зв`язку з виникненням події даної ДТП.
Даний висновок, як видно з судових рішень судів попередніх інстанцій, ґрунтується на заданому слідством комплексі належних вихідних даних, в умовах цієї дорожньо-транспортної ситуації, яка склалася, отже з урахуванням, у тому числі, факту відсутності вуличного освітлення, непрацюючих світлофорів та інших об`єктивних умов.
Доводи апеляційної скарги обвинуваченого, зокрема про недопустимість висновку експерта судової автотехнічної експертизи від 21 лютого 2023 № СЕ-19/120-23/1965-ІТ, були предметом перевірки апеляційного суду, який визнав їх необґрунтованими й відповідні мотиви навів у оскарженому судовому рішенні. 
Про те, що апеляційним судом надано неправильну чи необґрунтовану оцінку відповідних доводів сторони захисту, у касаційній скарзі захисника не йдеться і з матеріалів справи не вбачається підстав вважати цей висновок експерта недопустимим чи неналежним доказом в кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_6 .
Отже, за оцінкою доказів на предмет їх достовірності судами попередніх інстанцій встановлено, що засуджений допустив порушення вимог п. 2.3 «б», п. 18.4 ПДР, з  моменту об`єктивної можливості виявлення попереду себе у попутному напрямку транспортного засобу, водій якого при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу виявив пішоходів та надавав їм перевагу в русі, маючи технічну можливість уникнути наїзд на пішохода і за відсутності завад технічного характеру для цього, не  врахував цього, та допустив наїзд на пішохода. 
Обстановка вчинення злочину, зокрема обставини, на які посилається сторона захисту, як то відсутність вуличного освітлення та роботи світлофорів на місці події, була врахована при проведенні судової автотехнічної експертизи від 21 лютого 2023 року № СЕ-19/120-23/1965-ІТ, висновки експерта узгоджуються із іншими доказами, дослідженими судом, серед яких, надані в судовому засіданні показання обвинуваченого ОСОБА_6 , потерпілого ОСОБА_8 , свідків у кримінальному провадженні, протокол огляду місця події від 03 грудня 2022 року. 
Перевіривши висновки місцевого суду апеляційний суд дійшов обґрунтованого переконання про дотримання місцевим судом правил оцінки доказів у їх сукупності та взаємозв`язку, як передбачено ст. 94 КПК, та їх достатності для висновку про доведеність поза розумним сумнівом винуватості обвинуваченого за ч. 2 ст. 286 КК.
Колегія суддів касаційного суду погоджується з такими мотивами й висновками апеляційного суду і не вбачає підстав вважати обґрунтованими доводи про недостатність в цьому провадженні доказів для доведення винуватості засудженого.
Щодо доводів про невідповідність призначеного ОСОБА_6 покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість 
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання. Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення, яке відповідає приписам закону про кримінальну відповідальність.
Частиною 2 ст. 50 КК закріплено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. 
Відповідно до вимог ст. 65 КК суд, призначаючи покарання, зобов`язаний урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. 
При цьому, виправленням засудженого є такий вплив покарання на його свідомість, за допомогою якого усуваються ті його негативні риси, що призвели до вчинення кримінального правопорушення, і виявляється у внесенні коректив у соціально-психологічні характеристики засудженого, нейтралізації негативних криміногенних настанов, вихованні законослухняності та поваги до положень закону, в тому числі і кримінального. Досягнення мети виправлення означає, що в результаті застосування до засудженого засобів кримінально-правового впливу в його особистості відбулися такі зміни, які фактично унеможливлюють вчинення ним нового кримінального правопорушення з огляду на зміни його ціннісних орієнтирів. Воно досягається через усвідомлення та засудження винуватим вчиненої ним суспільно небезпечної дії. Водночас виправлення має спиратися на об`єктивні обставини, які здатні забезпечити ресоціалізацію засудженого.
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.
За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що відображено у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо. 
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання, та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.
Обираючи вид та розмір покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , місцевий суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, його пенсійний вік, сімейний стан та стан здоров`я, майновий стан, а також те, що він раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання, думку потерпілого, який зазначив про часткове відшкодування завданого йому збитку обвинуваченим в розмірі 10 000 грн. Обставин, які пом`якшують або обтяжують покарання суд не встановив.
Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки та позбавлення права керування транспортними засобами на строк 3 роки.
Підстав для застосування статей 69, 75 КК суд не встановив.
Апеляційний суд, перевіряючи вирок суду першої інстанції на предмет дотримання норм статей 50, 65 КК при призначенні покарання обвинуваченому, в межах перевірки доводів його апеляційної скарги, дійшов висновку, що призначене ОСОБА_6 покарання відповідає вимогам вищезазначених статей та погодився з рішенням місцевого суду в цій частині.
Зважив на ті ж обставини, що й місцевий суд, врахував наслідки вчинення кримінального правопорушення, зокрема спричинення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, внаслідок яких останній отримав втрату працездатності та другу групу інвалідності, особу винного, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, вчинив необережний злочин, є пенсіонером, позитивно характеризується за місцем проживання. Також суд взяв до уваги, що обвинувачений вини не визнав, думку потерпілого, який вказав, що витрати на лікування понесли його батьки, а обвинувачений відшкодував тільки 10 000 грн та за відсутності обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, правильно призначив ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі у розмірі наближеному до мінімального, визначеного санкцією інкримінованої норми.
Окрім того, суд взяв до уваги, що ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення проти безпеки руху та експлуатації транспорту, що становить підвищену суспільну небезпеку, у зв`язку з порушенням правил дорожнього руху, правильно врахував, що обвинувачений неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху, дійшов обґрунтованого висновку про правильне застосування місцевим судом додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Колегія суддів погоджується із висновками апеляційного суду про те, що призначене судом першої інстанції покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, є справедливим, необхідним та достатнім для виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, відповідає меті його призначення та направлене на досягнення позитивних змін в особистості обвинуваченого. Додаткових та неврахованих обставин, які б істотно знижували ступінь тяжкості вчинених засудженим кримінальних правопорушень та які б слугували безумовними підставами для пом`якшення призначеного покарання, судом не встановлено.
Щодо доводів про безпідставне врахування факту притягнення обвинуваченого до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, колегія суддів виходить із такого.
Захисник у касаційній скарзі вказує, що за ст. 124 КУпАП від 17 липня 2022 року адміністративне правопорушення було кваліфіковано як малозначне і провадження закрите із усним зауваженням, а за ст. 130 КУпАП від 28 березня 2020 року адміністративне провадження закрите у зв`язку із закінченням строків притягнення до відповідальності, отже немає підстав під час вирішення питання про кримінально-правові наслідки вчиненого злочину враховувати притягнення до адміністративної відповідальності за відповідними фактами.
Як видно з оскарженого судового рішення фактинеодноразового притягнення до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху в аспекті встановлення даних про особу ОСОБА_6 було враховано судом щодо вирішення питання про призначення додаткового покарання та можливості застосування до нього положень статей 69, 75 КК.
Суд апеляційної інстанції доводи апеляційної скарги обвинуваченого про необґрунтоване врахування фактів притягнення його до адміністративної відповідальності перевірив та надав на них обґрунтовану відповідь. Будь-яких доказів щодо того, що за адміністративне правопорушення за ст. 130 КУпАП від 28 березня 2020 року адміністративне провадження закрите у зв`язку із закінченням строків притягнення до відповідальності суду апеляційної інстанції надано не було і цей суд, з урахуванням положень п. 4 ч. 1 ст. 91, ч. 2 ст. 92 КПК, не вправі такі відшуковувати самостійно.
Усне зауваження за ст. 124 КУпАП від 17 липня 2022 року застосовується до особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, отже відсутнє підґрунтя не брати до уваги факт його вчинення в аспекті врахування даних стосовно характеристики особи. 
Колегія суддів касаційного суду зауважує, що факти притягнення ОСОБА_6 до адміністративної відповідальності враховані судом виключно як такі, що характеризують  особу, яка всупереч приписів відповідних законів та інших нормативних актів послідовно своєю поведінкою виявляє тенденцію до порушення ПДР, і вказане не суперечить приписам кримінального процесуального закону та закону України про кримінальну відповідальність, адже, крім вказаних захисником, ОСОБА_6 неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за порушення і за ч. 2 ст. 122 КУпАП - 11 листопада 2022 року, ч. 1 ст. 126 КУпАП - 02 листопада 2022 року та ч. 1 ст. 122 КУпАП - 08 вересня 2022 року із накладенням адміністративних стягнень. 
В аспекті дотримання вимог ст. 419 КПК суд апеляційної інстанції належним чином перевірив під час апеляційного перегляду доводи апеляційної скарги, вмотивовано погодився з рішенням місцевого суду. Ухвала апеляційного суду в цій частині є належно умотивованою й обґрунтованою, у ній наведено переконливі мотиви, з яких виходив суд, та положення закону, якими він керувався під час постановлення рішення. 
Щодо доводів про неврахування як обставини, що пом`якшує покарання, щирого каяття 
Наявність щирого каяття відповідно до приписів статей 91, 291 КПК входить до предмета доказування як обставина, яка впливає на призначення покарання, а тому суд має переконатися за матеріалами справи в наявності у особи щирого жалю стосовно скоєного та бажання у неї спокутувати свою провину, про що мають свідчити певні фактичні дані із відповідних процесуальних джерел.
За матеріалами кримінального провадження суд першої інстанції не встановив наявності обставин, що пом`якшують покарання, зокрема щирого каяття.
Натомість, як видно з оскарженої ухвали апеляційного суду та апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , останній просив в апеляційній скарзі вирок Тернопільського міськрайонного суду від 25 липня 2024 року скасувати та кримінальне провадження щодо нього закрити на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК, а саме у зв`язку із не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливості їх отримати. Доводів про наявність у нього ознак щирого каяття, що було би не враховано місцевим судом, не наводив, а тому суд апеляційної інстанції не мав процесуального обов`язку такі перевіряти чи відшуковувати у матеріалах кримінального провадження докази наявності у обвинуваченого вказаної обставини, яка пом`якшує покарання.
Таким чином порушення судом апеляційної інстанції в цій частині норм статей 404, 405 КПК не встановлено. Суд діяв в межах своїх повноважень та у спосіб, визначений кримінальним процесуальним законом.
Посилання сторони захисту в судовому засіданні Верховного Суду на те, що засуджений визнає себе винуватим, продовжує відшкодовувати шкоду, заподіяну вчиненням злочину, щиро розкаюється у вчиненому колегія суддів розглядає в аспекті застосування приписів статей 413, 414 КПК і не вбачає підстав до застосування повноважень, визначених положеннями пунктів 2, 4 ч. 1 ст. 436 КПК, пунктів 2, 3 ч. 1 ст. 438 КПК, оскільки за встановлених судом обставин як основне, призначене засудженому в розмірі, наближеному до мінімального, так і додаткове покарання, не можна вважати такими, що явно не відповідають тяжкості вчиненого та особі через суворість. 
Щодо доводів про безпідставне незастосування апеляційним судом звільнення від  відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК
Суд апеляційної інстанції перевіряв доводи апеляційної скарги обвинуваченого, де  останній вказував, що при призначенні покарання місцевий суд не навів мотивів щодо неможливості застосування ст. 75 КК, спростував їх із посиланням на обставини, враховані місцевим судом при призначенні покарання, та вмотивовано погодився з  висновком про відсутність підстав до звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням за обставин цього провадження.
В обґрунтування доводів касаційної скарги про наявність підстав до звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням захисник зазначає, що про наявність підстав до застосування ст. 75 КК свідчить щире каяття обвинуваченого, часткове відшкодування завданих збитків, збіг тяжких життєвих обставин, якими захисник вважає «блекаут», стан здоров`я засудженого та психологічна нестабільність.
Про обставини, які зазначені в касаційній скарзі, зокрема про щире каяття обвинуваченого, часткове відшкодування завданих збитків, збіг тяжких життєвих обставин, якими захисник вважає «блекаут», стан здоров`я засудженого та психологічну нестабільність в аспекті врахування як обставин, які свідчать про виправлення обвинуваченого без відбування покарання, в апеляційній скарзі не йшлося, а тому суд, переглядаючи вирок місцевого суду в межах апеляційної скарги обвинуваченого, указані обставини не перевіряв.
Колегія суддів касаційного суду бере до уваги, що підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є обґрунтований і мотивований висновок суду про можливість її виправлення без відбування покарання, який ґрунтується на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення рішення, зокрема, відомостях про вчинене особою кримінальне правопорушення, про характер суспільної небезпечності вчиненого діяння, його наслідки, зміст протиправної поведінки. Крім того, важливе значення для вирішення питання про звільнення від відбування покарання з випробуванням мають відомості, що характеризують особистісні прояви винуватої особи в головних сферах життєдіяльності, спосіб життя, соціальні зв`язки, посткримінальну поведінку, наскільки її ціннісні орієнтири збігаються із загальнопоширеними в суспільстві нормами моралі, соціально-психологічну характеристику тощо.
Доводи про необхідність звільнення засудженого від відбування призначеного покарання за ст. 75 КК колегія суддів розглядає в контексті того, що положення вказаної норми підлягають застосовуванню у взаємозв`язку із приписами статей 50, 65 КК, що вимагає від суду переконливо вмотивувати наявність підстав до висновку про можливість досягнення цілей покарання в конкретному кримінальному провадженні. Натомість в  касаційній скарзі не наведено належного обґрунтування, з урахуванням положень розділу XII Особливої частини КК, щодо спростування висновку апеляційного суду про  неправильне застосування місцевим судом положень ст. 75 КК.
В аспекті застосування положень ст. 75 КК законодавець підкреслює важливість досягнення такої цілі покарання, як виправлення засудженої особи, прямо вказавши, що звільнення з випробуванням застосовується, якщо суд дійде висновку про можливість її виправлення без відбування покарання, де суд має врахувати тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи.
Обставини, які захисник покладає в систему своїх доводів, як то, щире каяття з приводу вчиненого, часткове відшкодування спричиненої шкоди, стан здоров`я засудженого, не є безумовною підставою до застосування ст. 75 КК. Такі обставини суд має оцінювати через призму можливості досягнення цілей покарання, визначених статтями 50, 65 КК, як таких, що включають не тільки кару, а і виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. 
Натомість в аспекті дотримання приписів статей 50, 65 КК касаційна скарга не містить переконливого обґрунтування того, яким чином звільнення від відбування покарання з випробуванням за ст. 75 КК забезпечує досягнення мети загальної превенції злочинів, передбачених ч. 2 ст. 286 КК, за обставин, подібних до цього провадження.
Сторона захисту посилається на неправильне застосування судом апеляційної інстанції закону про кримінальну відповідальність за результатом власної оцінки окремих із тих обставин, які перевірені апеляційним судом під час апеляційного перегляду та оцінені в їх сукупності та взаємозв`язку. Належного підґрунтя, достатнього для мотивованого висновку про застосування положень ст. 75 КК з  урахуванням тяжкості вчиненого злочину і заподіяних наслідків, особи засудженого, доводи касаційної скарги та матеріали кримінального провадження не містять.
Обставини, на які посилається захисник, зумовили виважений підхід щодо обраного судом заходу примусу, однак відокремлено від інших обставин, не є достатнім підґрунтям до належного висновку про можливість виправлення засудженого через звільнення від відбування покарання з випробуванням. До того ж відшкодування шкоди у розмірі, визначеному судом, є обов`язком засудженого, виконання якого забезпечується можливістю застосування заходів примусового характеру.
Збіг тяжких особистих, сімейних чи інших обставин означає наявність таких негативних обставин, які заподіюють особі страждання, негативно впливають на її психіку, можуть викликати у неї стан розпачу, надмірну дратівливість, гарячковість, що не сприяє належному здійсненню самоконтролю поведінки. Конкретного переліку вказаних обставин законом не визначено, проте судова практика визнає ними, зокрема: смерть або тяжку хворобу рідної чи близької особи; хворобу винного; втрату ним роботи; складні житлові умови; подружню зраду або іншу подію, що спричинила конфлікт у сім`ї; важкий матеріальний стан; проживання підлітка в сім`ї п`яниць чи наркоманів тощо. Таких обставини у даному кримінальному провадженні не встановлено. 
Щодо вирішення цивільного позову в кримінальному провадженні
Доводи захисника про незгоду з рішенням суду в частині вирішення цивільного позову колегія суддів відхиляє як необґрунтовані. 
Відповідно до ч. 2 ст. 127 КПК шкода, завдана кримінальним правопорушенням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
Як передбачено ч. 1 ст. 128 КПК особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Відповідно до положень ч. 5 зазначеної статті цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом.
Підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду зазначаються в мотивувальній частині вироку, а в резолютивній частині - рішення про цивільний позов (ст. 374 КПК).
Положеннями ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) передбачено, що моральна шкода може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
При цьому розмір суми відшкодування моральної шкоди (немайнової) суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Крім того, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Цих вимог закону при розгляді зазначеного провадження суд апеляційної інстанції дотримався.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, потерпілим був заявлений цивільний позов про стягнення на його користь із ОСОБА_6 заподіяної моральної шкоди у розмірі 550 000 грн та майнової - у розмірі 200 000 грн.
Суд першої інстанції позовні вимоги потерпілого задовольнив частково. 
Відшкодування майнової шкоди на користь потерплого визнав таким, що не підлягає задоволенню з тих мотивів, що цивільно-правова відповідальність обвинуваченого застрахована ПАТ Страхова Компанія «Перша». 
Натомість стягнув із обвинуваченого ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 моральну шкоду в розмірі 543 836,75 грн.
Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження в частині вирішення цивільного позову, дійшов висновку, що місцевий суд при визначенні розміру завданої потерпілому моральної шкоди належним чином врахував ступінь тяжкості отриманих потерпілим ушкоджень та його моральні страждання. 
Зокрема місцевий суд зважив на те, що протиправними діями обвинуваченого потерпілому спричинено моральну шкоду, яка полягає у сильних душевних переживаннях, фізичних болях, наявності загрози його життю. Взяв до уваги порушення звичного способу та ритму життя, необхідність тривалого лікування, стороннього догляду, емоційної напруги, тривоги, стресу, відчуття болю та безпорадності, пересування в інвалідному візку, страху за можливість рухатися. Врахував, що потерпілий був позбавлений фізичної можливості сприяти вирішенню повсякденних питань, продовжити активне соціальне життя, неможливість продовжити навчання, прикладати зусилля для відновлення попереднього стану, отримав інвалідність другої групи, з огляду на що суд дійшов переконливого висновку про задоволення позову в цій частині повністю на суму 550 000 грн в межах їх доведеності та обґрунтованості, що відповідатиме засадам розумності, виваженості та справедливості.
Також апеляційний суд визнав обґрунтованим розрахунок судом першої інстанції остаточної суми відшкодування моральної шкоди у розмірі 543 836,75 грн, з урахуванням положень ст. 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Спростував посилання ОСОБА_6 в апеляційній скарзі на те, що суд при вирішенні цивільного позову в частині моральної шкоди не врахував, що кримінальне правопорушення, незважаючи на тяжкість, належить до злочинів вчинених з необережності, поведінку водія, часткове відшкодування шкоди, вік та стан здоров`я, майновий стан обвинуваченого. Колегія суддів оцінила такі доводи як безпідставні, зазначила, що цивільний позов потерпілого вирішено відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК, з урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості, оскільки спричинення численних тяжких тілесних ушкоджень потерпілому джерелом підвищеної небезпеки, така шкода безсумнівно спричинена.
Також визнав безпідставними доводи апеляційної скарги про порушення при поданні цивільного позову вимог Закону України «Про судовий збір».
Указані висновки суду апеляційної інстанції є вмотивованими, такими, що ґрунтуються на положеннях закону, зокрема в частині дотримання меж та порядку апеляційного розгляду та повноти перевірки доводів апеляційної скарги.
Що стосується доводів касаційної скарги захисника про порушення принципів розумності, виваженості та співмірності при вирішенні цивільного позову в частині відшкодування моральної шкоди, то колегія суддів касаційного суду їх не сприймає як обґрунтовані.
Гроші виступають еквівалентом завданої моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та справедливої сатисфакції потерпілому. При визначенні компенсації моральної шкоди враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.
Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа.
Аналогічної позиції притримується Верховний Суд, зокрема в постановах від 25 травня 2022 року (справа № 487/6970/20, провадження № 61-1132св22), від 23 листопада 2022 року (справа № 686/13188/21, провадження № 61-3943св22), від 19 квітня 2023 року (справа № 336/10216/21, провадження № 61-73 св 23), від 27 лютого 2025 року (справа № 204/2952/17, провадження № 51-3057 км 24).
Таким чином, розмір відшкодування моральної шкоди не є сталою величиною, а визначається судом в кожному конкретному випадку з урахуванням всіх обставин справи.
Колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду за результатом оцінки вироку місцевого суду в частині мотивування підстав до задоволення цивільного позову та вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди було визначено, виходячи із  засад розумності, виваженості та справедливості, а також з урахуванням фізичних та  моральних страждань потерпілого, який внаслідок ДТП, спричиненого водієм ОСОБА_6 , отримав тяжкі тілесні ушкодження: травму лівої нижньої кінцівки у виді відкритого багатовідламкового перелому діафізів (тіл) великогомілкової і  малогомілкової кісток у середніх третинах із ушкодженням м`яких тканин - раною по  передньо-внутрішній поверхні гомілки; - травму правої нижньої кінцівки у виді відкритого багатовідламкового перелому середньої третини діафізу (тіла) великогомілкової кістки з раною на шкірі по зовнішній поверхні гомілки; закриту травму грудної клітки із забиттям легень, яка супроводжувалась явищами часткового пневмотораксу (накопичення повітря в плевральній порожнині); закриту черепно-мозкову травму - струс головного мозку, а із зовнішніх ушкоджень в ділянці голови відмічені «поверхневі дрібні порізи, садна» на обличчі і волосистій частині (без уточнення анатомічної локалізації), рана потиличної ділянки. Із зовнішніх ушкоджень у потерпілого ОСОБА_8 також були відмічені «поверхневі дрібні порізи, садна» на кінцівках та тулубі (без уточнення анатомічної локалізації), садно правої сідниці. Відкриті переломи тіл трубчастих кісток супроводжувались розвитком жирової емболії. Відмічені вище тілесні ушкодження супроводжувались явищами гіповолемічного шоку. Потерпілий був госпіталізований та йому необхідна була медична допомога, оперативні втручання, перебував на стаціонарному лікуванні, проходила тривалу реабілітацію після отриманих травм. Вказаними діями обвинуваченого потерпілому спричинено моральну шкоду, яка полягала у сильних душевних переживаннях, надзвичайному фізичному болю після вчиненого ДТП, наявності загрози його життю. Потерпілим перенесені моральні страждання та як наслідок спричинені негативні наслідки, що настали у зв`язку із цим у виді порушення звичного способу та ритму життя, необхідності тривалого лікування, стороннього догляду, емоційної напруги, тривоги, стресу, відчуття болю та безпорадності, пересування в інвалідному візку, страху за можливість рухатися. Також, внаслідок дій обвинуваченого, потерпілий був позбавлений фізичної можливості сприяти вирішенню повсякденних питань, продовжити активне соціальне життя, неможливості продовження навчання, прикладати зусилля для відновлення попереднього стану, отримав інвалідність ІІ групи. 
З врахуванням обставин, при яких було спричинено моральну шкоду, вважати висновки судів попередніх інстанцій необґрунтованими підстав немає.
Посилання в касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції безпідставно не врахував матеріальний стан обвинуваченого при вирішенні цивільного позову потерпілого є необґрунтованим, оскільки це не спирається на положення ч. 4 ст.  1193  ЦК, відповідно до яких суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням кримінального правопорушення.
Про таке правозастосування йдеться і в рішеннях Верховного Суду, зокрема у постанові від 07 лютого 2022 року (справа № 202/434/21, провадження № 51-6104 ск21), в ухвалі від 29 листопада 2019 року (провадження № 51-5911 ск 19), в ухвалі від 17 лютого 2023 року (справа № 621/3788/21, провадження № 51-961ск23), у постанові від 03 червня 2021 року (справа № 161/2339/19, провадження № 51-3180км19), у постанові від 08 квітня 2021 року (справа № 748/963/20, провадження № 51-134км21), в ухвалі від 26 червня 2020 року (справа № 569/14938/19, провадження № 51 - 2952 ск 20), в ухвалі від 09 квітня 2020 року (провадження № 51-1716 ск 20), в постанові від 07 квітня 2020 року (справа № 572/3209/17, провадження № 51-6448км19) тощо.
Зважаючи на викладене, Верховний Суд за оцінкою доводів касаційної скарги не вбачає таких істотних порушеньвимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, які були би безумовними підставами для скасування оскарженого судового рішення.
Ухвала апеляційного суду є належно обґрунтованою та вмотивованою, відповідає вимогами статей 370, 374 та 419 КПК, у ній зазначено належні мотиви та положення закону, якими керувався суд. Переконливих аргументів, які би спростовували правильність висновків апеляційного суду та ставили під сумнів законність його ухвали, були безумовною підставою до її скасування чи зміни, в касаційній скарзі не наведено і  таких обставин за перевіркою її доводів не встановлено. 
Враховуючи наведене, керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 27  березня 2025 року залишити без задоволення, а ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 27 березня 2025 року  - без зміни. 
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                     ОСОБА_2                                 ОСОБА_3