ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 33/803/2441/25 Справа № 199/9738/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - ЩЕРБИНА-ПОЧТОВИК І. В. Суддя у 2-й інстанції - Свіягіна  І. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

06 листопада 2025 року                                                                м. Кривий Ріг        

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду Свіягіна І.М., 
при секретарі судового засідання                                        Примак Н.М.,
захисника адвоката                                                Присенко О.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника адвоката Присенко О.Г., діючої в інтересах особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 на постанову Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 20 серпня 2025 року, якою 
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, РНОКПП НОМЕР_1 , військовослужбовця, проживаючого у будинку АДРЕСА_1 , 
визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 172-20, ч. 1 ст. 130 КУпАП та на підставі ч. 2 ст. 36 КУпАП накладено адміністративне стягнення за ч. 1 ст. 130 КУпАП у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000,00 гривень (сімнадцять тисяч гривень 00 копійок), з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік, стягнуто судовий збір у розмірі 605,60 грн., -
в с т а н о в и л а :
постановою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 серпня 2025 року ОСОБА_1 визнано винним в тому, що він 04.07.2025 року о 00:00 годині на блок-посту у селі Ганнівка, керував транспортним засобом «Volkswagen Sharan» державний номерний знак НОМЕР_2 з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: різкий запах алкоголю з порожнини рота, млява мова, почервоніння обличчя та очей, хитка хода. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку водій ОСОБА_1 відмовився. Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху, за що передбачена адміністративна відповідальність ч. 1 ст. 130 КУпАП. 
Цього ж дня, 04.07.2025 о 04:40 год. ОСОБА_1 у АДРЕСА_2 , будучи військовослужбовцем військової частини НОМЕР_3 , виконував обов`язки військової служби в стані алкогольного сп`яніння, в умовах особливого періоду (воєнного стану), чим вчинив адміністративне правопорушення, відповідальність за який передбачена ч. 3 ст. 172-20 КУпАП. 
На зазначену постанову захисник адвокат Присенко О.Г., діюча в інтересах особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, в якій просить постанову суду скасувати та провадження закрити за відсутністю в діях складу адміністративних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 172-20, ч. 1 ст. 130 КУпАП, 
На обґрунтування своїх вимог вказує, що свідками огляду на стан сп`яніння за ч. 3 ст. 172-20 КУпАП є зацікавлені особи, які саме були ініціаторами проведення огляду та є співслужбовцями ОСОБА_1 . Крім того відсутні відомості щодо належної повірки технічного приладу, що ставить під сумнів результати огляду.
Зауважує, що судом проігноровано клопотання про допит свідків та витребування доказів. Захисником подавались клопотання про закриття провадження, як за ч. 3 ст.172-20 КУпАП, так і за ч.1 ст.130 КУпАП, на що суд не звернув увагу. 
Вказує, що допущені порушення при складанні протоколу є суттєвими, зокрема ОСОБА_1 інкримінується керування транспортним засобом з ознаками алкогольного сп`яніння о 00-00 годині, тоді як відеозапис за цими обставинами відбувається о 04-13 годині, отже час правопорушення вказаний не вірно. 
Наголошує, що з огляду на відсутність у матеріалах адміністративної справи доказів керування ОСОБА_1 04.07.2025р. о 00.00 год. транспортним засобом, то ОСОБА_1 не можна вважати суб`єктом за ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Стверджує, що протокол про адміністративне правопорушення, складений стосовно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, не може бути підставою для притягнення його до адміністративної відповідальності, оскільки обставини, викладені у протоколі, не підтверджуються сукупністю доказів, тому, протокол не відповідає вимогі його достовірності.
Звертає увагу, що ОСОБА_1 за однією подією притягнули до адміністративної відповідальності як за ч. 3 ст. 172-20 КУпАП, так і за ч. 1 ст. 130 КУпАП, що згідно статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
Наголошує, що протоколом про військове адміністративне правопорушення ОСОБА_1 інкримінується виконання обов`язків військової служби в стані алкогольного сп`яніння, за що передбачена відповідальність ч. 3 ст. 172-20 КУпАП. У даному випадку об`єктивною стороною правопорушення з боку ОСОБА_1 мала б бути: 1) або поява ОСОБА_1 на території військової частини в нетверезому стані, або 2) виконання ним обов`язків військової служби в нетверезому стані. Проте, об`єктивна сторона правопорушення за ч. 3 ст. 172-20 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 наведена як: «Перебування у АДРЕСА_2 у стані алкогольного сп`яніння в умовах особливого періоду», та таке формулювання обвинувачення не передбачено диспозицією ч. 3 ст. 172-20 КУпАП, тобто не утворює складу адміністративного правопорушення.
Вказує, що в протоколі про адміністративне правопорушення не зазначено місце скоєння правопорушення ОСОБА_1 , тобто де саме військовослужбовцем скоєно правопорушення, зокрема на території військової частини або поза нею, де виявлено останнього та відповідно місце проходження огляду на стан сп`яніння. Місця проходження огляду також не зазначено й у акті огляду на стан сп`яніння. Виходячи з положень вказаної норми закону, обов`язковою ознакою даного адміністративного правопорушення є перебування військовослужбовця у спеціальному місці, зокрема військовій частині, що в даному випадку взагалі не зазначено у протоколі щодо ОСОБА_1 .
Звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні дані, які підтверджують повноваження на складання протоколу офіцером патрульно-постової служби тимчасової ІНФОРМАЦІЯ_2 лейтенантом ОСОБА_2 , а тому відсутні дані, що протокол складений уповноваженою особою. Також матеріали справи не містять відомостей, чи має повноваження ОСОБА_2 проводити огляд на стан сп`яніння, відповідно до норм ст. 266-1 КУпАП.
Зауважує, що пояснення свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не можуть бути визнані допустимими та належними доказами, так як написані ними не власноручно, обидва пояснення ідентичні за змістом та стилістичним викладенням тексту. Зазначені пояснення обох свідків надруковані на комп`ютері, однакові за змістом, різняться тільки підписами свідків.
Вказує, що на чеку-тесті газоаналізатору АлКонт U8300 не вказано коли проводилася остання повірка приладу, разом з цим судом зазначено, що пройдена оцінка відповідності 08.11.2022 та діє до 19.04.2029 року, однак не враховано, що відповідно до вимог закону повірка повинна проводитись кожен рік, зазначене ставить під сумнів результати проведеного огляду. 
ОСОБА_1 у судове засідання апеляційної інстанції не прибув, при цьому належним чином повідомлений про день, час і місце апеляційного розгляду даної справи. 
Відповідно до вимог ч. 4 ст. 294 КУпАП України, апеляційний перегляд здійснюється суддею апеляційного суду протягом двадцяти днів з дня надходження справи до суду.
До цього ж, відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989 року ЄСПЛ у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 зазначеної Конвеції (§66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року в справі "Смірнова проти України").
Частиною 6 ст. 294 КУпАП встановлено, що неявка в судове засідання особи, яка подала скаргу, інших осіб, які беруть участь у провадженні у справі про адміністративне правопорушення, не перешкоджає розгляду справи.
За таких обстави, керуючись ст. 268 КУпАП України, суд апеляційної інстанції вважає можливим розглянути цю справу за відсутністю ОСОБА_1 на підставі доказів, що містяться в матеріалах справи та за участю його захисника адвоката Присенка О.Г. 
Вивчивши, перевіривши та оцінивши матеріали адміністративної справи, обміркувавши наведені доводи захисту, викладені в апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
За змістом ст. ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП України, завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є, зокрема, своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом.
Доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інших обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення.
Ці фактичні дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, речовими доказами, а також іншими документами.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.
При розгляді справи про адміністративне правопорушення необхідно з`ясовувати питання: чи було вчинено таке правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Також при розгляді справ про адміністративні правопорушення необхідно з`ясовувати всі обставини, перелічені у статтях 247, 280 КУпАП України, а зміст постанови судді має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 цього Кодексу. У ній, зокрема, потрібно наводити докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначати мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.
Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 7 КУпАП України ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Згідно припису ст. 8 КУпАП України особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону.
Згідно положень ст. 17 Закону України " Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини " від 23.02.2006 року за №3477-ІV рішення ЄСПЛ - є джерелом права в Україні.
Відповідно до положення частини 1 статті 6 Конвенції з прав людини та основоположних свобод та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини в справі «Бендерський проти України" (заява №22150/02, параграф 2), у якому відображений принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді "заслухані", тобто належним чином вивчені судом.
Ці вимоги закону при розгляді суддею місцевого суду адміністративної справи щодо ОСОБА_1 виконані не в достатній мірі.
Як вбачається з матеріалів  справи про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 визнаний винним у вчинені адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП  за ознакою керування транспортним засобом з ознаками алкогольного сп`яніння та відмову від проходження відповідного огляду та за ч.3 ст. 172-20 КУпАП.
Так, відповідно до п. 2.5 ПДД України водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Відповідно до ч. 1 ст. 130 КУпАП, адміністративна відповідальність передбачена за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Отже, доказуванню за ч. 1 ст. 130 КУпАП підлягає факт керування транспортним засобом та факт відмови водія від проходження огляду.
Судом першої інстанції встановлено, що факт вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та винність ОСОБА_1 у його вчиненні підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №380693; направленням на медичний огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 04.07.2025 р., у якому особисто ОСОБА_1 вказав про відмову від проходження медичного огляду; актом огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, відповідно до якого огляд на стан сп`яніння ОСОБА_1 не проводився; відеозаписом з нагрудної камери поліцейського, з якого зокрема вбачається, що будь – яких порушень прав ОСОБА_1 не було. Про факт керування саме ОСОБА_1 транспортним засобом «Volkswagen Sharan» державний номерний знак НОМЕР_2 свідчить відеозапис з бодікамери поліцейського, з якого вбачається, що події відбуваються на блок-посту, де на автомобілі ввімкнені габаритні вогні, ближнє світло фар та аварійна світлова сигналізація (00 хвилина 40 секунда відеозапису №1). Далі, ОСОБА_1 на запитання поліцейського, вказав що є водієм та надав своє посвідчення водія і реєстраційний талон на транспортний засіб (01 хвилина 02 секунда та 07 хвилина 38 секунда відеозапису №1), після чого повідомив, що рухається зі сторони м. Краматорська (01 хвилина 12 секунда відеозапису №1). ОСОБА_1 особисто повідомив, що перед керуванням транспортним засобом вживав алкогольні напої–пиво у кількості 4-х літрів (04 хвилина 25 секунда відеозапису №1). На вимогу поліцейського пройти огляд на стан сп`яніння, водій ОСОБА_1 - неодноразово відмовився, що було зафіксовано на 14 хвилині 36 секунді та 14 хвилині 14 секунді відеозапису №1.
Дослідивши матеріали справи, з урахуванням доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що досліджені матеріали справи є належними та допустимими доказами, якими беззаперечно підтверджено наявність обов`язкових ознак інкримінованого ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, зокрема факт керування транспортним засобом з ознаками алкогольного сп`яніння та факт відмови водія від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння. Поміж іншим, апеляційний суд зазначає, що сторона захисту окремо не оспорює виявлені ознаки сп`яніння у ОСОБА_1 та факт його відмови від проходження огляду.
Водночас, факт керування транспортним засобом, підтверджується відеозаписами, які є додатком до протоколу, відповідно до яких зафіксовано перебування ОСОБА_1 біля автомобіля, поліцейським під час спілкування зазначено, що останнього зупинено на блок-посту, на запитання поліцейського останній зазначив, що саме він є водієм та рухався за побратимом до м. Краматорськ. Отже, сам ОСОБА_1 підтвердив факт керування ним транспортним засобом, та в подальшому не оспорював. При цьому апеляційний суд наголошує, що вимоги діючого законодавство України не вимагають обов`язкової відео фіксації керування транспортним засобом, такий факт встановлюється на підставі сукупності доказів, які містяться в матеріалах справи, зокрема поясненнями свідків, особи яка керувала транспортним засобом, відеозаписом поліцейських та іншими доказами, що в даному випадку доведено поза розумним сумнівом. 
Крім того, на відеозаписі поліцейських зафіксовано, що під час спілкування із водієм поліцейським констатовано наявність ознак алкогольного сп`яніння, на що ОСОБА_1 зазначив, що випив 4 литра пива, в подальшому поліцейським запропоновано пройти огляд на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу та у закладі охорони здоров`я. На вказані пропозиції ОСОБА_1 зазначив, що проходити огляд на буде, відмовляється. 
Апеляційний суд вважає відеозапис поліцейських належним та допустимим доказом, який беззаперечно підтверджує події викладені в протоколі про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП, а твердження захисника про початок відеозапису з 04 години, тоді як факт керування зазначений о 00-00 годині не спростовує зазначених у протоколі фактичних обставин, оскільки поліцейськими відеозаписом зафіксований саме факт правопорушення, яке полягало у відмові від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, враховуючи наявність ознак сп`яніння у водія ОСОБА_1 . 
Разом з цим, факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом, беззаперечно доведений, не долучення поліцейськими до матеріалів справи відеозапису з проміжку часу після зупинки транспортного засобу до моменту виявлення у водія ознак сп`яніння та відмови останнього від проходження не вказує на порушення проведення огляду, оскільки надано запис, яким логічно та послідовно зафіксований весь перебіг подій, який стосується саме адміністративного правопорушення, підстав для сумніву щодо достовірності у апеляційного суду не виникає. Крім того, захисник не зазначає, що в проміжку часу, який не наданий до суду міститься важлива інформація для встановлення істини у справі, клопотань про витребування додаткового відеозапису поліцейських до апеляційного суду не надходило. 
В процесі доказування вини, доцільно керуватись принципом «поза розумним сумнівом», зміст якого сформульований у п. 43 рішення Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) від 14.02.2008 р. у справі «Кобець проти України»(з відсиланням на первісне визначення цього принципу у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey), п. 282. Стандарт доведення вини «поза розумним сумнівом» означає, що при доведенні винуватості особи не повинно залишатися жодного «розумного сумніву» в цьому, тоді як наявність такого «розумного сумніву» у винуватості особи є підставою для його виправдання.
Отже, на підставі сукупності доказів, апеляційним судом встановлені всі обов`язкові ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, зокрема факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом о 00-00 годині, факт виявлення у останнього ознак сп`яніння, які він не заперечував, та зазначив, що вживав алкогольні напої, та факт відмови останнього від проходження огляду на стан сп`яніння. 
Твердження захисника щодо відсутності доказів належної повірки технічного приладу для проведення огляду, є неспроможними, оскільки водієм не висувалась вимога у наданні сертифіката відповідності та ОСОБА_1 відмовився від проходження огляду, а тому надання відомостей щодо повірки приладу не впливатиме не наявність в діях останнього складу інкримінованого адміністративного правопорушення.
Доводи захисника про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за два різними правопорушеннями, однак за однією подією, не заслуговують на увагу, оскільки, протоколі про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП та за ч. 3 ст. 172-20 КУпАП мають різний склад правопорушення, різний суб`єкт правопорушення, та різний час скоєння.
На підставі викладеного, апеляційним судом не встановлено порушень порядку проходження огляду на стан сп`яніння ОСОБА_1 відповідно до ст. 266 КУпАП та Інструкції «Про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» від 11 листопада 2015 року.
Апеляційний суд не вбачає порушень порядку розгляду справи судом першої інстанції стосовно ОСОБА_1 , розгляд здійснений відповідно до вимог діючого законодавства України. Протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП є належним та допустимим доказом та складений відповідно до вимог ст. 256 КУпАП.
Відповідно до положень частини 7 Кодексу України про адміністративні правопорушення статті 294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги, будь яких інших доводів щодо відсутності вини ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, апеляційному суду не надано.
Переконливих доводів, які б вказували на істотні порушення, які могли вплинути на правильність, і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, які є безумовною підставою для його скасування, та які б спростовували висновки суду про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 130 КУпАП, апеляційний суд не вбачає.
Таким чином, перевіривши доводи апеляційної скарги особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП, апеляційний суд доходить висновку, що судом першої інстанції постанови винесена з дотримання вимог ст. ст. 245, 251, 252, 280, 283 КУпАП, а тому апеляційна скарга в цій частині задоволенню не підлягає.
Разом з цим, доводи захисника адвоката Присенка О.Г. щодо відсутності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 172-20 КУпАП, є слушними. 
Так, диспозиція ч. 3 ст. 172-20 передбачає відповідальність за: 1) розпивання алкогольних, слабоалкогольних напоїв або вживання наркотичних засобів, психотропних речовин чи їх аналогів військовослужбовцями, військовозобов`язаними та резервістами під час проходження зборів на території військових частин, військових об`єктів, або 2) поява таких осіб на території військової частини в нетверезому стані, у стані наркотичного чи іншого сп`яніння, або 3) виконання ними обов`язків військової служби в нетверезому стані, у стані наркотичного чи іншого сп`яніння, 4) відмова таких осіб від проходження огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння вчинені особою, яку протягом року було піддано адміністративному стягненню за такі самі порушення, або в умовах особливого періоду».
У даному випадку об`єктивною стороною правопорушення з боку ОСОБА_1 мала б бути: 1) або поява на території військової частини в нетверезому стані, або 2) виконання нею обов`язків військової служби в нетверезому стані.
Відповідно до вимог ст. 256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, прізвище викривача (за його письмовою згодою), якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.
Судом першої інстанції встановлено, що факт вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 172-20 КУпАП, та винність ОСОБА_1 у його вчиненні підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення ДНК/3073 від 04.07.2025; актом огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, відповідно до якого у присутності двох понятих, солдат ОСОБА_1 пройшов огляд на стан алкогольного сп`яніння результат якого виявився позитивний – 1.167‰; поясненнями ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які були понятими під час проходження ОСОБА_1 огляду на стан сп`яніння та його результат склав 1.167‰; заявою ОСОБА_1 , у якій він просив розгляд справи здійснювати за його відсутності, свою вину у вчиненому правопорушенні, передбаченому ч. 3 ст. 17220 КУпАП визнав повністю; сертифікатом перевірки типу АлКонт 83013395, який дійсний до 19.04.2029.
Водночас, апеляційними судом встановлено, що ОСОБА_1 інкриміновано вчинення правопорушення, передбаченого ч.3 ст.172-20 КУпАП, 04.07.2025 року о 04:40 годині, яке зафіксовано на підставі проведення огляду проведеного за допомогою Газоаналізатора Драгер, що підтверджується чек-роздруківкою, відповідно до якої огляд проведений приладом № 83013395, тест №0004171 від 04.07.2025 року о 05:42:16 годині (а.с. 3).
Апеляційний суд наголошує, ОСОБА_1 інкриміновано, що він, будучи військовослужбовцем військової частини НОМЕР_3 , виконував обов`язки військової служби в стані алкогольного сп`яніння, однак перебування ОСОБА_1 в такому стані встановлено лише 05-42 годині, отже й правопорушення вважається вчиненим саме з моменту встановлення всіх обов`язкових ознак, передбачених ч. 3 ст. 172-20 КУпАП, зокрема суб`єкта правопорушення та перебування його у стані сп`яніння. 
Разом з тим, матеріали справи не містять підтвердження, що ОСОБА_1 перебував у стані алкогольного сп`яніння о 04-40 годині, як про це зазначено у протоколі, оскільки сам огляд проведений більш ніж через годину після наведеного часу. 
Викладене свідчить про невідповідність складеного протоколу вимогам ст. 256 КУпАП та фактичним обставинам, що свідчить про поверхове проведення адміністративної перевірки.
Апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до чинного законодавства України протокол про адміністративне правопорушення є офіційним документом і основним джерелом доказів у справі, оскільки саме він має містити повні та точні відомості про вчинення правопорушення, його кваліфікацію, дані про потерпілих, свідків, якщо вони є. Саме протокол про адміністративне правопорушення є документом, в якому формуються суть правопорушення.
Відповідно до ст. 251 КУпАП, обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст. 255 цього Кодексу.
З урахуванням положень ч.1 ст.6 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також з огляду на практику Європейського суду з прав людини у справах «Малофєєва проти Росії» («Malafeyeva у Russia», рішення від 30 травня 2013 року, заява №36673/04) та «Карелін проти Росії» («Karelin у. Russia» заява № 926/08, рішення від 20 вересня 2016 року), у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має: права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа мас захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом).
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд зауважує, що притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності факту адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена достатніми, належними та допустимими доказами.
Суд не вправі самостійно змінювати фабулу, викладену у протоколі про адміністративне правопорушення, яка по суті становить виклад обвинувачення у вчиненні певного правопорушення, винуватість у скоєнні якого певною особою має доводитися в суді; суд також не має права самостійно відшукувати докази винуватості особи у вчиненні правопорушення. Адже діючи таким чином, суд неминуче перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючись статусу незалежного органу правосуддя, що є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція).
З огляду на вищевказане, протокол та інші докази, що містяться в матеріалах справи, не можуть слугувати достатніми доказами для доведення винуватості ОСОБА_1 у інкримінованому йому правопорушенні, оскільки матеріалами справи не підтверджені дані, які зазначені в протоколі про адміністративне правопорушення, а протокол складений на підставі доказів, яких ще не було добуто уповноваженою особою.
В оскаржуваній постанові суд перелічив досліджені докази, але не проаналізував їх та не надав оцінку фабулі обвинувачення, викладеній в протоколі. 
Допущенні порушення при складанні протоколу про адміністративне правопорушення позбавляють суд можливості здійснити повне, всебічне і об`єктивне з`ясування обставин справи, а отже досягти завдань провадження в справі про адміністративні правопорушення, що в свою чергу є перешкодою для розгляду адміністративної справи по суті, з`ясування її обставин та притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності.
Суд має обґрунтувати свої висновки лише доказами, які є достатньо переконливими, чітко сформульованими, тобто такими, які не залишають місце сумнівам, оскільки наявність останніх не узгоджується зі стандартом доведення «поза розумним сумнівом», оскільки таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпції, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.
Адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтуються на конституційному принципі: презумпції невинуватості. При цьому усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на її користь (ст. 62 Конституції України).
Згідно положень ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставі та в порядку, встановлених законом.
Отже, сукупність наведених обставин свідчить про те, що в матеріалах справи відсутні достатні докази, які беззаперечно доводять винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 172-20 КУпАП.
За ч. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутність події і складу адміністративного правопорушення.
Інші доводи захисника адвоката Присенка О.Г. щодо порушення порядку огляду ОСОБА_1 на стан сп`яніння, складання адміністративних матеріалів за ч. 3 ст. 172-20 КУпАП, апеляційним судом не перевіряються через встановлення вищенаведених порушень норм закону, які тягнуть за собою закриття провадження у справі в цій частині. 
Отже, з огляду на вищевикладене, а також те, що складення та оформлення справи про адміністративні правопорушення за ч. 3 ст. 172-20 КУпАП виконано не належним чином, а зазначені вище недоліки та неповнота не можуть бути усунені в суді, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 172-20 КУпАП, а тому справа про адміністративні правопорушення підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, водночас постанова суду щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності та накладення адміністративного стягнення за ч. 1 ст. 130 КУпАП підлягає залишенню без змін. 
На підставі викладеного та керуючись ст. 294 КУпАП, суддя апеляційного суду, -
п о с т а н о в и в :
апеляційну скаргу захисника адвоката Присенко О.Г., діючої в інтересах особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , – задовольнити частково.
Постанову Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 20 серпня 2025 року щодо ОСОБА_1 , вчинені адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 130, ч. 3 ст. 172-20 КУпАП, – змінити.
Провадження по справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 172-20 КУпАП.
Постанову суду в частині притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП, залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Дніпровського 
апеляційного суду                                                                Ірина СВІЯГІНА