ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

30 вересня 2025 року                    місто Чернівці справа №727/13874/24
провадження №22-ц/822/711/25
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Височанської Н. К.
суддів: Литвинюк І.М., Половінкіної Н.Ю.
секретар Факас А.В.
учасники справи: 
позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом –  ОСОБА_1 ,
відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом –  ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги  ОСОБА_2 та  ОСОБА_1  на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 18 червня 2025 року по цивільній справі за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та 3% річних, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики, головуючий в суді першої інстанції суддя Терещенко О.Є.,
В С Т А Н О В И В:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та 3% річних.
Посилався на те, що 13 жовтня 2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, оформлений письмовою розпискою, за змістом якого ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 позику в розмірі 24 000 Євро, зобов`язавшись повернути вказану суму в строк до 31 грудня 2022 року.
У погоджений сторонами строк ОСОБА_2 не виконав своїх зобов`язань і не повернув суму боргу.
Оскільки відповідач не виконує взяті на себе зобов`язання і добровільно суму боргу не повернув, позивач просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму боргу в розмірі 24 000 Євро та 3% річних за прострочення виконання зобов`язань в розмірі 1 400 Євро 55 центів, а також стягнути з відповідача ОСОБА_2 сплачений ОСОБА_3 судовий збір в сумі 8 904,72 грн., судовий збір за подання заяви про забезпечення позову 605 грн. 60 коп., 14 000 грн. витрат на правову допомогу.

В лютому 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики.
Посилався на те, що жодного договору позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не укладалося, справжня воля сторін цього удаваного правочину була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, що передбачені розпискою, наявний удаваний характер оформленої угоди, вчиненої під впливом обману.
Вказав, що розписка від 13 жовтня 2022 року фактично є договором поруки, згідно якого ОСОБА_2 як керівник благодійної організації «Благодійний Фонд «ДОБРОДІЙАРІУМ» виступає поручителем перед ОСОБА_1 , що третя особа - польська організація «Fundacja Polonia Gospodarcza Swiata», від імені якої діє уповноважена особа Кшиштофа Вонтор, належним чином виконає зобов`язання за договором доставки двох мобільних будинків з місця отримання у Франції замовнику ОСОБА_1 до місця призначення, термін доставки до 31 грудня 2022 року.
Зазначив, що він ОСОБА_2 є керівником благодійної організації «Благодійний Фонд «ДОБРОДІЙАРІУМ», яка у співпраці з іншими благодійними організаціями, фондами, комунальними закладами, підприємствами, підприємцями в Україні та за кордоном, надає соціальну допомогу в Україні особам постраждалим під час збройної агресії.
01 лютого 2025 року до нього звернулись з проханням про допомогу і пояснили, що ОСОБА_4 втратив житло та майно, має фінансові проблеми і бажає отримати два мобільних будинки для проживання себе та своєї сім`ї. Він повідомив, що вони є у Франції, там погодились їх передати та привезти в Україну, розрахована вартість доставки та супроводу великогабаритного вантажу склала 24000,00 Євро. Кошти в сумі 24000,00 Євро готівкою вони вивезли в Польщу без декларування і тому не можуть підтвердити законність їх походження. 
Зазначав, що коли ОСОБА_2 , погодився допомогти, ОСОБА_5 попросив ОСОБА_6 надати розписку, що той отримав кошти в сумі 24000,00 Євро, але той відмовив, мовляв не може це зробити без документів про походження такої великої суми. Щоб встигнути внести кошти ще 13 жовтня 2022 року на банківській рахунок «Fundacja Polonia Gospodarcza Swiata», а та встигла вчасно перерахувати їх у Францію за доставку будинків, ОСОБА_2 переконали написати розписку, запевняючи в її удаваності, та вказати у розписці датою повернення коштів 31 грудня 2022 року - дату доставки будинків ОСОБА_7 , а насправді просто домоглися від нього оформлення документу, який представили як доказ реального укладення договору позики. Через недобросовісність сторони у Франції за послуги якої по доставці /перевезенню мобільних будинків 14 жовтня 2022 року «Fundacja Polonia Gospodarcza Swiata» було перераховані кошти в сумі 20000,00 ( двадцять тисяч ) Євро, відбулось порушення строків доставки двох б/у мобільних будинків для ОСОБА_1 . З метою повернення коштів 18 січня 2023 року ОСОБА_8 та ОСОБА_2 18 січня 2023 року, 17 лютого 2023 року та 06 березня 2023 року звертались з листами вимогами на ім`я президента «Fundacja Polonia Gospodarcza Swiata» про повернення коштів, що були сплачені 13 жовтня 2022 року ОСОБА_9 та Кшиштофом Вонтором на рахунок « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за перевозку будинків. На даний час кошти в сумі 20000,00 Євро досі не повернуті. 
24 лютого 2024 року за сприянням та допомогою гуманітарної організації «Oleron se Mobilise» було придбано для передачі особам, які постраждали від війни в Україні через Благодійну організацію «Благодійний фонд «ДОБРОДІЙАРІУМ», два мобільних будинки АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 ; оформлено їх перевезення із Франції.
ОСОБА_1 весь час був в курсі ситуації, що відбувається, отримував всю актуальну інформацію, фото будинків, відео відправки та інше. Тому цілком неочікуваним для ОСОБА_2 стала подальша поведінка Копійки. 
Після того, як будинки привезені у м. Познань, Польща ОСОБА_1 не визначив кінцевий пункт доставки будинків і відмовився їх отримувати та став вимагати від ОСОБА_2 повернення коштів, які той у нього нібито позичив. 
Насправді ОСОБА_2 та ОСОБА_1 мали намір і уклали 13 жовтня 2022 року договір поруки, який вони приховали розпискою. І згідно договору поруки ОСОБА_2 поручався перед ОСОБА_1 , що « ІНФОРМАЦІЯ_1 », в особі уповноваженого ОСОБА_6 виконає до 31 грудня 2022 року свій обов`язок: отримає та привезе одержувачу ОСОБА_1 два мобільних б/у житлових будинки для проживання. 
Просив визнати недійсним договір позики, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 13 жовтня 2022 року на суму 24000 євро як такий, що вчинений шляхом обману та є удаваним правочином.

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 07 березня 2025 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 прийнято до розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівців від 18 червня 2025 року первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та 3% річних – задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 13 жовтня 2022 року у розмірі 24 000,00 (двадцять чотири тисячі) Євро, що згідно офіційного курсу Євро до гривні, встановленого НБУ станом на 18 червня 2025 року, складає 1 152 381,60 (один мільйон сто п`ятдесят дві тисячі триста вісімдесят одну) гривню (шістдесят) копійок.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 8413,18 (вісім тисяч чотириста тринадцять) гривень (вісімнадцять) копійок.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 5000,00 (п`ять тисяч) гривень.
В задоволенні іншої частини первісних позовних вимог – відмовлено.
В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики – відмовлено.
Повний текст рішення складено 27 червня 2025 року.

Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційних скарг
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду в частині стягнення розміру правової допомоги,  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. 
В апеляційній скарзі вказує, що категорично не згідний мотивами суду першої інстанції в частині витрат на професійну правничу допомогу, оскільки не було враховано, що при поданні позовної заяви, відповіді на відзив, відзиві на зустрічний позов, запереченнях на відповідь на відзив просив стягнути судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу. Судові витрати ОСОБА_1 складаються з витрат на професійну правничу допомогу.
Згідно з наданими доказами у вигляді договорів про надання правової допомоги, додаткових угод та актів приймання-передачі виконаних робіт/послуг із надання правової допомоги із детальним описом робіт/послуг, виконаних адвокатом, повністю доведено спів розмірність виконаних робіт, витрачений час, складність справи та значення справи для сторони яка складає 14 000 (чотирнадцять тисяч) гривень наданих послуг адвокатом Габор Вікторією Володимирівною та 32000 (тридцять дві тисячі) гривень наданих послуг адвокатом Розумовським Олександром Сергійовичем.
Загалом загальна сума 46 000 (сорок шість тисяч) грн.
Такими чином, рішення суду першої інстанції в частині стягнення витрат на правничу допомогу є незаконним та протиправним.
Просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у сумі 46 000 (сорок шість тисяч) грн.
Вказав, що за подання апеляційної скарги в цій частині заявляються витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 грн. У разі подання відзиву на апеляційну скаргу відповідачем орієнтована вартість складання відповіді на відзив на апеляційну скаргу складатиме 4000 грн.
Докази будуть подані протягом 5-ти днів з дня винесення судового рішення або не пізніше закінчення розгляду справи по суті у суді апеляційної інстанції.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині задоволення вимог первісного позову про стягнення основної суми боргу в сумі 24000,00 Євро та відмови у задоволенні вимог зустрічного позову,  ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу. 
Вважає, що судом неповно з`ясовано обставини справи, позивач не довів обставини, що мають значення для вирішення спору по суті, висновки суду не відповідають доказам і фактичним обставинам справи, які були досліджені судом, не отримали правової оцінки у рішенні. Вважає, що рішення підлягає скасуванню повністю із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні первісного позову та про задоволення зустрічного позову про визнання договору позики недійним як такого, що вчинений шляхом обману та є удаваним правочином.
Вказав, що суд у рішенні послався на вибіркові пояснення свідка ОСОБА_10 , пояснення ОСОБА_11 , які не відповідають дійсності, не надав правової оцінки поясненням допитаного судом свідка ОСОБА_12 які мають значення для вирішення спору по суті та спростовують доводи первісного позову, надав перевагу одним поясненням ОСОБА_1 перед іншими, не зазначив мотивів відхилення частини пояснень свідків на користь ОСОБА_2 .
Наведені вище покази свідків узгоджуються між собою та наявними у справі доказами, вказують на удаваний характер договору позики, оформленого спірною борговою розпискою 13 жовтня 2022 року, відсутність у ОСОБА_1 особистих коштів, звернення ОСОБА_1 за отриманням гуманітарної допомоги у вигляді двох мобільних будинків до благодійного фонду через відсутність коштів.
Зазначає, що договір оформлений 13 жовтня 2022 року спірною борговою розпискою, має удаваний характер; розписка написана ним під впливом обману, а справжня воля сторін була спрямована на укладання договору поруки. Згідно цього договору поруки ОСОБА_2 виступив поручителем перед ОСОБА_1 , що третя особа - сторона – одержувач гуманітарної допомоги у вигляді двох мобільних будинків польська організація «Fundacja Polonia Gospodarcza Swiata», від імені якої діяв уповноважена особа Кшиштофа Вонтор, належним чином виконає зобов`язання за договором доставки благодійної допомоги у вигляді двох мобільних будинків від місця їх отримання у Франції стороні – набувачу благодійної допомоги фізичній особі ОСОБА_1 до визначеного ним місця призначення в України, термін доставки встановлений до 31 грудня 2022 року.
Доводи ОСОБА_2 про те, що він не мав потреб позичати кошти 13 жовтня 2022 року, перебуваючи закордоном у людини, з якою щойно познайомився, спростовані не були.
ОСОБА_1 належними та допустимими доказами в розумінні положень статей 76-81 ЦПК України не довів, що 13 жовтня 2022 року під час перебування у Польщі він особисто володів сумою коштів в 24000,00 Євро, не зміг прояснити ані своєї беззаперечної довіри до людини, з якою щойно познайомився, причини укладання з неї договору безвідсоткової позики, ані зайняття волонтерською діяльністю.
Особисті пояснення ОСОБА_1 про те, що він їхав в Польщу з метою позичити кошти невідомому йому ОСОБА_2 , який їх негайно потребував, додатково вказують на удаваний характер договору позики, оформленого спірною борговою розпискою та обман, який мав місце по відношенню до ОСОБА_2 з боку ОСОБА_1 , ОСОБА_12 , ОСОБА_6 і потребують правової оцінки судом.
Просив рішення скасувати повністю, в первісному позові відмовити, зустрічний позов задовольнити, в стягненні судових витрат ОСОБА_1 – відмовити. 

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Вважає, що сума заявлених витрат на правничу допомогу є необґрунтовано завищеною, неспіврозмірною зі складністю справи, кількістю, якістю, рівнем виконаних адвокатами Габор В.В. та ОСОБА_13 робіт / наданих послуг; часу, витраченого на складання документів, надання послуг, необґрунтовано завищеним є рівень складності самої справи для первинного позивача; посилання про повну оплату послуг ОСОБА_1 не підтверджені належними, допустимими та достатніми доказами. ОСОБА_2 вважає, що суд враховував його позицію, надав вірну оцінку зазначеним у його заяві про зменшення судових витрат від 29 травня 2025 року аргументам та доводам щодо добросовісності виконання договору адвокатами, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, складності справи, і виходячи з принципу пропорційності прийшов до вірного та обґрунтованого висновку, що заявлені витрати на правничу допомогу у розмірі 46 000 грн. є неспівмірними зі складністю справи, тому з урахуванням принципів розумності та справедливості, зменшив їх до 5 000 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Доводи ОСОБА_2 в частині удаваності договору позики від 13 жовтня 2022 року спростовуються змістом розписки від 13 жовтня 2022 року.
За змістом розписки вбачається, що між сторонами погоджені всі істотні умови позики, зокрема, ціна позики та строки повернення. Вказана розписка власноруч підписана ОСОБА_2 , що загалом не заперечуються останнім. Окремо слід відзначити, що в силу виду своєї діяльності, обіймаючи керівну посаду в благодійній організації,  ОСОБА_2  свідомо та однозначно усвідомлював зміст розписки, її істотні умови та правові наслідки. 
ОСОБА_2 , будучи повнолітньою дієздатною особою, чітко усвідомлював правові наслідки складення розписки про отримання у борг грошових коштів. А тому посилання останнього стосовно того, що фактично він був введений в оману стосовно природи правочину є неприйнятними та голослівними.
Зміст розписки є чітким, зрозумілим та не викликає будь-яких неясностей чи двозначних тлумачень. Розписка не містить будь-яких згадувань чи посилань на те, що вона складена на підтвердження існування/виконання будь-яких інших домовленостей між сторонами.
Наявність у ОСОБА_1 оригіналу розписки свідчить як про факт отримання ОСОБА_2 суми коштів в розмірі 24 000,00 Євро, так і про факт неповернення вказаних коштів. А отже підтверджують неналежне виконання ОСОБА_2 договірних зобов`язань за договором позики.
ОСОБА_2 не доведено наявність умислу в діях ОСОБА_1 щодо введення останнього в оману, договір позики від 13 жовтня 2022 року власноруч підписаний ОСОБА_2 , є зрозумілим та чітким, із зазначенням всіх істотних умов. ОСОБА_2 не доведено належними та допустимими доказами, що розписка від 13 жовтня 2022 року підписана під впливом обману з боку ОСОБА_1 .
А тому правові підстави для визнання недійсним договору позики від 13 жовтня 2022 року відсутні.

Мотивувальна частина

Межі розгляду справи
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Апеляційний суд ураховує, що апеляційні скарги не містять доводів у частині вирішення позовних вимог про відмову в стягненні трьох відсотків річних, а тому судове рішення у цій частині не переглядається.

Позиція апеляційного суду
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, приходить до наступних висновків.

Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
Відповідно до оригіналу розписки від 13 жовтня 2022 року, ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 позику в сумі 24 000 (двадцять чотири тисячі) Євро, зобов`язавшись повернути грошові кошти в повному обсязі до 31 грудня 2022 року (том 2 а.с.43).

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд та застосовані норми права переглядаючи рішення по суті позовних вимог
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Суд першої інстанції посилаючись на норми права, прийшов до висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення суми боргу за договором позики та відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке. 

Щодо стягнення заборгованості за договором позики
Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, -незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року за наслідками розгляду цивільної справи № 464/3790/16-ц.
Суд першої інстанції, встановивши те, що ОСОБА_2 не виконав умов укладеного із ОСОБА_1 договору позики у визначений сторонами у договорі строк, кошти не повернув, зробив правильний висновок, що боржник зобов`язаний сплатити позивачу суму боргу.

Щодо недійсності правочину
Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Згідно статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.
Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».
Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України).
Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.
У постанові Верховного Суду України від 29 квітня 2014 року у справі № 3-11гс14 зроблено висновок, що «обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю».
Згідно зі статтею 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.
Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків.
З аналізу статей 202, 203, 235 ЦК України вбачається, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, тобто на набуття зміну або припинення відповідних прав та обов`язків, що обумовлені цим правочином. Вчинення сторонами правочину для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, не визначено підставою для визнання його недійсним. Однак удаваний правочин може бути визнаний недійсним, зокрема, у разі його невідповідності вимогам законодавства, яке регулює правовідносини щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
Для вчинення удаваного правочину необхідна спільна мета двох сторін приховати інший правочин, який бажають вчинити обидві сторони та настання відповідних результатів. Таким чином, обов`язковою ознакою удаваного правочину є фактичне встановлення між сторонами правочину інших правовідносин ніж ті, щодо яких його було оформлено.
За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.
Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.
У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 зроблено висновок, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.
Суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів встановив, що ОСОБА_2 не надано будь-яких належних та допустимих доказів того, що договір позики був укладений ОСОБА_2 під впливом обману. А тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним.
Встановлено, що ОСОБА_2 є керівником благодійної організації «Благодійний фонд «Добродійаріум», яка знаходиться в м.Чернівці, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.56 зворот-57).
Як пояснив ОСОБА_2 судовому засіданні суду апеляційної інстанції, що позивач ОСОБА_1 втратив житло в зоні бойових дій, переїхав проживати до м.Львова і звернувся до Львівської благодійної організації БО «Благодійний фонд «Все для перемоги» із заявою про отримання в якості гуманітарної допомоги двох мобільних будинків.
ОСОБА_1 пояснив, що він мав намір звернутися до Львівської благодійної організації БО «Благодійний фонд «Все для перемоги» із заявою про отримання в якості гуманітарної допомоги двох мобільних будинків, проте таку заяву не подавав. Заява, що міститься в матеріалах справи, не містить ні дати, ні підпису ОСОБА_1 . З будь-якими заявами про отримання гуманітарної допомоги до Чернівецької благодійної організації «Благодійний фонд «Добродійаріум» він не звертався. 
Отже, ОСОБА_1 із заявами про отримання гуманітарної допомоги до Чернівецької благодійної організації «Благодійний фонд «Добродійаріум», керівником якої є ОСОБА_2 , не звертався.
Матеріали справи не містять будь-яких доказів про те, що між Чернівецькою та Львівською благодійними організаціями існують договори про співпрацю і що Чернівецька благодійна організація «Благодійний фонд «Добродійаріум» прийняла на себе зобов`язання забезпечити ОСОБА_1 мобільними будинками.
За таких обставин колегія суддів вважає, що ОСОБА_2 не довів належними та допустимими доказами будь-яких правовідносин між ним та ОСОБА_1 з приводу надання позивачу за первісним позовом гуманітарної допомоги у вигляді двох мобільних будинків.
Крім цього, як пояснив в судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 , що склад його сім`ї складають дві особи, а тому не зрозуміло, чому благодійна організація в якості гуманітарної допомоги йому повинна була надати два мобільних будинки.
Слід зазначити, що  ОСОБА_2 в силу своєї діяльності, обіймаючи керівну посаду в благодійній організації, свідомо та однозначно усвідомлював зміст розписки, її істотні умови та правові наслідки. ОСОБА_2 , будучи повнолітньою дієздатною особою, чітко усвідомлював правові наслідки складання розписки про отримання у борг грошових коштів. А тому посилання останнього стосовно того, що він був введений в оману стосовно природи правочину, є безпідставними.
Зміст розписки є чітким, зрозумілим та не викликає будь-яких неясностей чи двозначних тлумачень. Розписка не містить будь-яких згадувань чи посилань на те, що вона складена на підтвердження існування/виконання будь-яких інших домовленостей між сторонами.
Таким чином, розписка від 13 жовтня 2022 року оформлена належним чином та відповідає встановленим вимогам чинного законодавства України щодо письмової форми договору позики.
Спірний договір позики був підписаний його сторонами, і на час його підписання ними було досягнуто згоди з усіх істотних його умов, на час укладання договору сторони володіли необхідним обсягом цивільної дієздатності, волевиявлення учасників договору було вільним та відповідало їхній внутрішній волі. Отримавши у ОСОБА_1 грошові кошти, ОСОБА_2 погодився з умовами даного договору.
ОСОБА_2 не довів, що сторони оспорюваного договору спрямовували свою волю на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, що передбачені насправді оспорюваним правочином.
Сам факт підписання боргової розписки  ОСОБА_2 , за умови відсутності належних та допустимих доказів на спростування цього факту, свідчить про укладення сторонами договору позики, на зазначених у ньому умовах, а також засвідчує отримання боржником  від кредитора обумовленої цим договором суми грошових коштів у розмірі 24 000 Євро.
Водночас ОСОБА_2 не довів належними доказами повернення повної суми боргу або її частини позивачу, як і не надав оригіналу розписки, що свідчило б про виконання зобов`язання. Крім того, позичальник не надав жодних доказів на підтвердження ухилення кредитора (позивача) від прийняття належного виконання відповідного грошового зобов`язання (прострочення кредитора).
Безпідставним є доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про відсутність у ОСОБА_1 грошей, а отже про безгрошовість договору позики, оскільки наявність/відсутність у кредитора доходів у певний період часу сам по собі не свідчить про неможливість надання у борг певної суми грошових коштів. При цьому зміст написаної розписки свідчить про протилежне. Інших доказів на спростування факту отримання ним від позикодавця грошей відповідач не надав.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Щодо перегляду рішення суду в частині розподілу судових витрат понесених в суді першої інстанції
У частині першій статті 59 Конституції України закріплено право кожного на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
За положеннями пункту 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Згідно з пунктом 9 частини першої статті 1 Закону №5076-VI представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).
Відповідно до статті 19 Закону №5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, потрібних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України).
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із  складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);  часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);  обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;  ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.  У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.  Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини четверта – шоста статті 137 ЦПК України).
Відповідно до умов частин четвертої – шостої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе винятково на підставі клопотання іншої сторони у разі доведення нею недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21.
Отже, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.
Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 19 лютого 2022 року № 755/9215/15-ц та від 22 травня 2024 року у справі № 754/8750/19 (провадження № 14-202цс21).
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).
Аналогічні висновки викладені Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, провадження № 61-21442св19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, провадження № 61-21197св19, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, провадження № 61-44217св18, від 14 вересня 2021 року у справі № 204/6564/19, провадження № 61-1970св21, від 09 листопада 2021 року у справі № 648/2776/20, провадження № 61-7641св21.
Розглядаючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані до заяви документи на предмет належності, допустимості й достовірності відображеної у них інформації.
Як вбачається з матеріалів даної справи позивача ОСОБА_1 у даній справі в суді першої інстанції представляли: адвокат Габор В.В. на підставі ордеру серії СЕ №1222702 від 24 листопада 2024 року виданого на підставі Договору про надання правової допомоги №б/н від 21 листопада 2024 року, адвокат Розумовський О.С. на підставі ордеру серії СЕ №1243754 від 03 березня 2025 року, виданого на підставі Договору про надання правової допомоги №21-02/25 від 21 лютого 2025 року (том 1 а.с.18, 145, 146-150).
В поданій позовній заяві позивач вказав, що попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат на правову допомогу, які позивач поніс у зв`язку із розглядом даної справи, становить 14000 грн. 
У відзиві на зустрічну позовну заяву,  ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Розумовський О.С. заявив, що витрати на професійну правничу допомогу становлять 25000 грн. Документи витрат на правничу допомогу будуть подані до розгляду справи по суті або протягом п`яти днів з дня ухвалення рішення суду (том 1 а.с.180).
26 травня 2025 року  ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Розумовський О.С. спрямував до суду першої інстанції заяву про долучення доказів витрат на професійну правничу допомогу та стягнення витрат на професійну правничу допомогу, згідно якої просив стягнути з ОСОБА_2 46000 грн. витрат на правову допомогу.
На підтвердження понесених судових витрат до заяви надано:
- договір про надання правничої допомоги від 21 листопада 2024 року;
- додаткову угоду від 21 листопада 2024 року до Договору про надання правничої допомоги від 21 листопада 2024 року;
- акт від 27 лютого 2025 року приймання виконаних робіт до Договору про надання правничої допомоги від 21 листопада 2024 року;
- договір №21-02/25 про надання правової допомоги від 21 лютого 2025 року;
- додаткову угоду №1 від 03 березня 2025 року до Договору про надання правничої допомоги від 15 червня 2022 року;
- акт приймання-передачі виконаних робіт/послуг із надання правової допомоги із детальним описом робіт/послуг, виконаних адвокатом станом на 22 травня 2025 року.
Згідно Договору про надання правової допомоги від 21 листопада 2024 року, між адвокатом Габор В.В. та ОСОБА_1 укладено договір про надання правової допомоги. Згідно п.2.3. гонорар складається з суми вартості послуг, тарифи яких узгоджені сторонами (том 2 а.с.62-63).
Відповідно до додаткової угоди до договору про надання правової допомоги від 21 листопада 2024 року укладеної між адвокатом Габор В.В. і ОСОБА_1 сторони домовилися, що адвокат на умовах договору про надання правничої допомоги зобов`язується надати наступні послуги:
- усна консультація за вивченням документів, підготовка та складання адвокатських запитів 1000 грн./ 1 година;
- складання заяви про забезпечення позову. Підготовка всіх додатків до заяви – 2000 грн./1 година;
- складання позовної заяви про стягнення позики. Підготовка всіх додатків до позову – 3000 грн./1 година;
- участь у суді першої інстанції – 1500 грн./1 судодень (том 2 а.с.70).
Відповідно до акту від 27 лютого 2025 року приймання виконаних робіт до договору про надання правничої допомоги від 21 листопада 2024 року адвокатом було надано наступні послуги:
- усна консультація з вивченням документів, підготовка та складання адвокатських запитів 1000 грн./ 1 година;
- складання заяви про забезпечення позову. Підготовка всіх додатків до заяви – 4000 грн./2 години;
- складання позовної заяви про стягнення позики. Підготовка всіх додатків до позову – 6000 грн./2 години;
- участь у суді першої інстанції (03.02.2025, 26.02.2025) – 3000 грн./2 судодня. Всього до сплати: 14 000 грн. Жодних претензій до якості, повноти, строках та обсягу в цілому, клієнт до адвоката немає (том 2 а.с.64).
Згідно Договору №21-02/25 про надання правової допомоги від 21 лютого 2025 року, між адвокатом Розумовським О.С. та ОСОБА_1 укладено договір про надання правової допомоги. Згідно п.4.3. сума гонорару визначається адвокатом в актах виконаних робіт (том 2 а.с.66-68).
Додаткова угода №1 до договору № 21-02/25 про надання правової допомоги від 03 березня 2025 року, укладена між адвокатом Розумовським О.С. і ОСОБА_1 , визначає тарифи за надання професійної правничої допомоги за Договором про надання правової правничої допомоги № 21-02/25 від 21 лютого 2025 року, у цивільній справі №727/13874/24 (том 2 а.с.69).
Відповідно до акту приймання-передачі виконаних робіт/послуг із надання правової допомоги із детальним описом робіт/послуг, виконаних адвокатом станом на 22 травня 2025 року, адвокатом Розумовським О.С. було надано наступні послуги:
1) зустріч і юридична консультація з Клієнтом - витрачено 1 годину; 
2) пошук, аналіз судової практики, складання, а саме: - заперечення ( на заперечення представника відповідача ОСОБА_14 – адвоката Прохорова Ю.В. від 03 березня 2025 року – витрачено 1 годину; - заява про виклик свідка від 15 березня 2025 року – втрачено 0,5 годин; - заява про виклик свідка від 19 березня 2025 року – витрачено 0,5 годин; - відзив на зустрічний позов від 22 березня 2025 року – витрачено 4 години; - заява про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції Копійки І.І. – витрачено 0,5 годин; - заява про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції свідка Резчик В.В. – витрачено 0,5 годин; - заперечення на Відповідь на Відзив за зустрічним позовом від 04 квітня 2025 року витрачено 2 години.
3) безпосередня участь представника у судових засідання 07.03.2025 року, 27 березня 2025 року, 14 квітня 2025 року, 01 травня 2025 року, 20 травня 2025 року та обов`язкова присутність представника 30 травня 2025 року.
Всього надано правової (професійної правничої) допомоги у справі: за п. 1 – 1 год. * 2000 = 2000 грн., за п. 2 – 1 год. + 0,5 год. + 0,5 год. + 4 год. + 0,5 год. + 0,5 год. + 2 год. = 9 год., 9 год. * 2000 = 18 000 грн., за п. 3 – 6 судових засідань * 2000 грн. = 12000 грн. Всього: 2000 грн. + 18 000 грн. + 12000 грн. = 32 000 грн.
Загальна вартість професійної правничої допомоги за цим актом складає 32000 (тридцять дві тисячі) гривень, прийнята Клієнтом, зауважень з приводу кількості та якості немає (том 2 а.с.65).
29 травня 2025 року ОСОБА_2 , інтереси якого представляє адвокат Прохорова Ю.В. подала до суду клопотання про зменшення розміру заявлених витрат на оплату правничої допомоги, в якому просила відмовити у стягненні з ОСОБА_2 витрат на правову допомогу адвоката Габор В.В. в сумі 14000 грн. через неналежне виконання адвокатом Габор В.В. умов укладеного договору. 
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша та третя статті 81 ЦПК України).
Частково задовольняючи заяву про стягнення витрат на правову допомогу, суд першої інстанції врахував складність справи, ціну справи та її значення для сторін, обсяг наданих адвокатами послуг та виконаних робіт, а також враховав принцип пропорційності, і прийшов до висновку, що витрати на правничу допомогу у розмірі 46 000 грн. є неспівмірними зі складністю справи та, з урахуванням принципів розумності та справедливості, зменшив до 5 000 грн. 
Колегія суддів переглядаючи рішення суду в частині вирішення питання про стягнення витрат на правову допомогу частково не погоджується з визначеним розміром судових витрат.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) зауважила, що суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
Аналізуючи реальність (дійсність та необхідність), а також обґрунтованість розміру витрат на правничу допомогу, надану позивачу, колегія суддів враховує, що для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом. Суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність й розумність.
Враховуючи суть спору, складність справи, ціну позову, а також необхідність дотримання критерію розумності та справедливості, колегія суддів вважає, що співмірним, розумним та необхідним у межах розгляду цієї справи в суді першої інстанції, є розмір судових витрат на професійну правничу допомогу на суму 15 000 грн.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 не спростовують висновків суду, рішення суду щодо вирішення позову ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив це рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній ним частині слід залишити без змін.
При цьому, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, рішення суду в частині стягнення витрат на правову допомогу слід змінити, збільшити стягнуту суму витрат на професійну правничу допомогу з 5000 грн. до 15 000,00 грн. 
Керуючись ст. ст. 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – задовольнити частково. 
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 – залишити без задоволення. 
Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 18 червня 2025 року в частині стягнення витрат на правову допомогу – змінити, збільшити стягнуту на користь  ОСОБА_1  суму витрат на професійну правничу допомогу з 5000 грн. до 15 000,00 грн. 
В решті рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 18 червня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено судом 02 жовтня 2025 року.

Головуючий:                              Н.К. Височанська
Судді: І.М. Литвинюк
Н.Ю. Половінкіна