ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2025 р. 	Справа № 440/12513/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Подобайло З.Г.,
Суддів: Ральченка І.М. ,  Чалого І.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області    на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 11.08.2025, головуючий суддя І інстанції: С.С. Сич, повний текст складено 11.08.25  по справі № 440/12513/24
за позовом                 ОСОБА_1  
до                Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області  
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі - ГУ ПФУ в Рівненській області, пенсійний орган), у якій просить:
визнати протиправним і скасувати рішення ГУ ПФУ в Рівненській області про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії від 09.08.2024 № 163950030030;
зобов`язати ГУ ПФУ в Рівненській області зарахувати ОСОБА_1 періоди роботи, що дають право на призначення пенсії за віком на підставі статті 26 Закону України від 09.07.2003 № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі – Закон України № 1058-ІV): до страхового стажу роботи з 21.02.1984 по 31.08.1985, з 05.07.1986 по 17.08.1990, з 04.09.1990 по 01.02.1992, з 02.02.1992 по 08.03.1995 як один рік роботи в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі за один рік та шість місяців роботи; до страхового стажу роботи з 01.09.1985 по 04.07.1986, з 06.07.1996 по 04.09.1996;
зобов`язати ГУ ПФУ в Рівненській області призначити (обчислити) і виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком на підставі статті 26 Закону України № 1058-ІV з 20.08.2024 із урахуванням архівних довідок про її заробітну плату (дохід) від 30.04.2021 № М-191, від 25.05.2021 № ИСХ-НБ-01929-21, від 25.05.2021 № ИСХ-НБ-01930-21, від 10.06.2021 № ИСХ-НБ-02195-21, від 10.06.2021 № ИСХ-НБ-02196-21.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 01.08.2024 позивач звернулася до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком та необхідним пакетом документів. За результатами розгляду поданих документів позивачу надано рішення ГУ ПФУ в Рівненській області про відмову у призначенні пенсії від 09.08.2024 № 163950030030. Позивач вважає, що її страховий стаж роботи становить 36 років 05 місяців 19 днів, що є достатнім для призначення пенсії за віком у віці 60 років згідно зі статтею 26 Закону України № 1058-ІV. Зазначає, що відповідачем не враховано заробітної плати (доходу) за періоди роботи на території іноземної держави, яка, за твердженням позивача, підтверджується належними архівними довідками, що були як надані під час звернення із заявою про призначення пенсії від 01.08.2024.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 11.08.2025 (розгляд справи відбувся за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) задоволено частково позов ОСОБА_1 .
Визнано протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Рівненській області про відмову у призначення пенсії ОСОБА_1 від 09.08.2024 № 163950030030.
Зобов`язано ГУ ПФУ в Рівненській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 01.08.2024, зарахувавши до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи у місцевості, прирівняній до Крайньої Півночі: з 21.02.1984 по 31.08.1985, з 05.07.1986 по 17.08.1990, з 04.09.1990 по 01.02.1992, з 02.02.1992 по 08.03.1995 із розрахунку один рік роботи за один рік і шість місяців роботи, та зарахувавши до страхового стажу ОСОБА_1 період отримання допомоги по безробіттю з 06.07.1996 по 04.09.1996, а також врахувавши довідку від 25.05.2021 № ИСХ-НБ-01929-21, видану Публічним акціонерним товариством «РН-Западная Сибирь», та довідку від 25.05.2021 № ИСХ-НБ-01930-21, видану Публічним акціонерним товариством «РН-Западная Сибирь».
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Рівненській області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 484.48 грн.
Не погодившись з вказаним рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм права та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 11.08.2025 та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що положення тимчасової угоди між Урядом України та Урядом Російської Федерації про гарантії прав громадян, які працювали в районахКрайньої Півночі та в місцевостях, які прирівняні до даних районів, в галузі пенсійного забезпечення від 19.01.1993 лише надає громадянам Сторін цієї угоди право на достроковий вихід на пенсію по старості (за віком) за вказаних у статті 1 угоди умов, а також визначає порядок реалізації цього права. Проте, ні в зазначеній Тимчасовій угоді від 15.01.199, ні в Угоді про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, не передбачено пільг при обчисленні стажу роботи в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі. Вказує, що позивачкою не надано письмового трудового договору за спірні періоди роботи в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі колишнього Союзу РСР. Посилається на те, що враховуючи вимоги чинного законодавства, підстави для зарахування до страхового стажу в пільговому обчисленні спірних періодів роботи відсутні. Зауважує, що позивачка при зверненні до органу пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії для підтвердження набутого страхового стажу на території російської федерації не надала відомостей індивідуального (персоніфікованого) обліку за спірний період роботи чи інших доказів, що підтверджують сплату страхових внесків до пенсійного фонду російської федерації. Не надала таких доказів і до матеріалів судової справи. Відтак, відсутні підстави для врахування спірних архівних довідок про заробітну плату (дохід) позивачки від 25.05.2021 № ИСХ-НБ-01929-21, від 25.05.2021 № ИСХ-НБ-01930-21 для обрахунку розміру пенсії за віком.
Також не погодившись з вказаним рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм права та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 11.08.2025 в частині відмови в задоволенні позову та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що всі довідки, всупереч висновкам суду, знаходяться в матеріалах пенсійної справи та повинні братися до уваги під час призначення їй пенсії, на що вказують вхідні номери ГУ ПФУ в Полтавській області, яке їх отримало від підприємств, установ та організацій, що видали довідки про заробітну плату позивачки. Вказує, що неврахування відповідачем заробітної плати (доходу) за вказані періоди підтверджується як його рішенням про відмову у призначенні пенсії, де йдеться про відсутність обов`язку врахування іноземної заробітної плати так і зробленим органом пенсійного фонду розрахунком заробітку, який ним враховано для обчислення розміру пенсії (знаходяться у матеріалах справи). Посилається на те, що надані відповідачу довідки про мою заробітну плату (дохід) оформлені (виготовлені) на території іноземної держави з метою їхнього подальшого врахування під час обчислення пенсії згідного з нормами міжнародних угод (договорів). Також зазначає, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для зарахування до страхового стажу позивачки періоду її навчання на міжреспубліканських постійно діючих курсах з підготовки закрійників модельєрів вищої категорії в м. Рига з 01.09.1985 по 04.07.1986. Вказує, що позивачка направлялась на курси підвищення кваліфікації з відривом від виробництва у період роботи на Нижньовартівській фабриці ремонту і пошиття одягу, де вона працювала з 21.02.1984 по 17.08.1990, що підтверджується записами № 5-6 трудової книжки НОМЕР_1 від 21.07.1981. Посилається на те, що направлення працівника на курси підвищення кваліфікації із відривом від виробництва, саме по собі надає йому право на врахування такого періоду до стажу роботи. 
Також позивачем подано відзив на апеляційну скаргу ГУ ПФУ в Рівненській області, в якому просить залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
За приписами ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).
Відповідно до ч. 1 ст. 78 КАС України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційні скарги позивача та відповідача підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав.
Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що 01.08.2024 ОСОБА_1 звернулася до Кременчуцького об`єднаного управління ПФУ ГУ ПФУ в Полтавській області із заявою про призначення/перерахунок пенсії, у якій просила призначити пенсію та при призначенні пенсії врахувати довідки про заробітну плату № МБ-01929-21, № МБ-01930-21 від 25.05.2021.
До цієї заяви позивачем додано документи, що зазначені у розписці-повідомленні, які було прийнято пенсійним органом 01.08.2024, заява та документи зареєстровані за № 2610.
З урахуванням принципу екстериторіальності заяву та документи ОСОБА_1 в електронному вигляді було передано на розгляд до ГУ ПФУ в Рівненській області.
За результатами розгляду вказаної заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії від 01.08.2024 ГУ ПФУ в Рівненській області прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії від 09.08.2024 № 163950030030, яким відмовлено ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України № 1058-ІV через відсутність необхідного страхового стажу 31 рік.
Вказане рішення вмотивовано тим, що до страхового стажу позивача не зараховано: 
період роботи з 21.02.1984 по 04.08.1986 згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 від 21.07.1981, оскільки в трудовій книжці наявний запис про направлення на навчання в м. Ригу, інформація про форму навчання відсутня; 
період виплати допомоги за час перебування на обліку в центрі зайнятості з 06.07.1996 по 04.09.1996 згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 від 21.07.1981, оскільки записи до трудової книжки внесені з порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників № 58 від 29.07.1993 року, а саме: в графі 4 трудової книжки у підставі внесення запису про припинення виплати допомоги дописано номер та дата наказу;
періоди роботи згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_1 від 21.07.1981 з 01.01.1992 по 08.03.1995 та довідок від 25.05.2021 № ПСХ-МБ-01929-21, № ПСХМБ-01929-30, за час роботи на території російської федерації, оскільки з 01.01.2023 російська федерація припинила виконання зобов`язань відповідно до Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992. З 19 червня Україна припинила участь у зазначеній угоді; 
період підприємницької діяльності з 01.01.2024 по 31.07.2024, оскільки відсутня інформація про сплату страхових внесків у реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. 
Відтак, страховий стаж особи становить 25 років 7 місяців 3 дні (на право як підприємець (внески) П.З.І. (ПП ЗУ №1058) становить 28 років 7 місяців 17 днів.
Позивач не погодилася з рішенням ГУ ПФУ в Рівненській області про відмову у призначенні пенсії від 09.08.2024 № 163950030030 звернулася до суду з позовом.
Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що рішення про відмову у призначення пенсії ОСОБА_1 від 09.08.2024 № 163950030030 прийняте відповідачем не на підставі та не у спосіб, що визначені законодавством України, без урахування всіх обставин, що мають значення для його прийняття, а тому є протиправним та підлягає скасуванню. Суд прийшов до висновку, що в даному випадку необхідно зобов`язати ГУ ПФУ в Рівненській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 01.08.2024, зарахувавши до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи у місцевості, прирівняній до Крайньої Півночі: з 21.02.1984 по 31.08.1985, з 05.07.1986 по 17.08.1990, з 04.09.1990 по 01.02.1992, з 02.02.1992 по 08.03.1995 із розрахунку один рік роботи за один рік і шість місяців роботи, та зарахувавши до страхового стажу ОСОБА_1 період отримання допомоги по безробіттю з 06.07.1996 по 04.09.1996, а також врахувавши довідку від 25.05.2021 № ИСХ-НБ-01929-21, видану Публічним акціонерним товариством «РН-Западная Сибирь», та довідку від 25.05.2021 № ИСХ-НБ-01930-21, видану Публічним акціонерним товариством «РН-Западная Сибирь». Суд зазначив, що у матеріалах справи відсутні докази того, що позивач подавала до органу Пенсійного фонду України такі документи: архівну довідку про підтвердження заробітної плати, видану архівним відділом адміністрації міста Нижнєвартовська № М-191 від 30.04.2021, довідку від 10.06.2021 № ИСХ-НБ-02195-21, видану Публічним акціонерним товариством «РН-Западная Сибирь», довідку від 10.06.2021 № ИСХ-НБ-02196-21, видану Публічним акціонерним товариством «РН-Западная Сибирь», які позивач просить зобов`язати відповідача врахувати. Зміст розписки-повідомлення до заяви від 01.08.2024 підтверджує факт того, що такі довідки ОСОБА_1 не додавалися до заяви про призначення пенсії від 01.08.2024. Також суд зазначив, що відсутні правові підстави для зарахування до страхового стажу позивача періоду її навчання на міжреспубліканських постійно діючих курсах з підготовки закрійників модельєрів вищої категорії в м. Рига з 01.09.1985 по 04.07.1986, оскільки позивачем надано до суду копію диплому № НОМЕР_2 про закінчення міжреспубліканських постійно діючих курсів з підготовки модельєрів вищої категорії, виданого ОСОБА_1 04.07.1986, зі змісту можливо встановити час навчання на курсах з 01.09.1985 по 04.07.1986. Однак, диплом не містить відомостей про навчання саме за денною формою навчання.
Частково погоджуюсь з висновками суду першої інстанції, колегія суддів зазначає, що згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Статтею 46 Конституції України встановлено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Пунктом 6 частини 1 статті 92 Конституції України визначено, що основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Призначення і виплата пенсії в Україні здійснюється згідно із Законом України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі – Закон України № 1058-IV), іншими законами і нормативно-правовими актами та міжнародними договорами (угодами), що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення.
Закон України № 1058-IV визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.
Частиною 1 статті 9 Закону України № 1058-IV передбачено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Відповідно до приписів частини 1 статті 26 Закону України № 1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31.12.2017.
Починаючи з 01.01.2018 право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, з 01.01.2024 по 31.12.2024 - не менше 31 року.
Згідно з частиною 1 статті 44 Закону України № 1058-IV призначення (перерахунок) пенсії здійснюється за зверненням особи або автоматично (без звернення особи) у випадках, передбачених цим Законом. Звернення за призначенням (перерахунком) пенсії здійснюється шляхом подання в електронній або паперовій формі заяви та інших документів, необхідних для призначення (перерахунку) пенсії, до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженої особи застрахованою особою особисто або через законного представника недієздатної особи, особи, дієздатність якої обмежена, малолітньої або неповнолітньої особи. Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії визначається правлінням Пенсійного фонду за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення.
Відповідно до підпункту 2 пункту 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України 07.07.2014 № 13-1) (далі - Порядок № 22-1), до заяви про призначення пенсії за віком додаються, зокрема, документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (далі - Порядок підтвердження наявного трудового стажу). За період роботи, починаючи з 01.01.2004, орган, що призначає пенсію, додає довідку з бази даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - реєстр застрахованих осіб) за формою згідно з додатком 4 до Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 18.06.2014 № 10-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 08.07.2014 за № 785/25562 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 27.03.2018 № 8-1) (далі - Положення), а у разі необхідності - за формою згідно з додатком 3 до Положення.
За приписами абзацу другого підпункту 3 пункту 2.1 розділу II Порядоку № 22-1 за бажанням пенсіонера ним може подаватись довідка про заробітну плату (дохід) по 30.06.2000 (додаток 5) із зазначенням у ній назв первинних документів, на підставі яких її видано, їх місцезнаходження та адреси, за якою можливо провести перевірку відповідності змісту довідки первинним документам.
За визначенням, наведеним у статті 1 Закону України № 1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.
За змістом частини 1 статті 24 Закону України № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Згідно з частиною 2 статті 24 Закону України № 1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до частини 4 статті 24 Закону України № 1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
До 01.01.2004 порядок підтвердження стажу роботи був визначений статтею 62 Закону України від 05.11.1991 № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі – Закон України № 1788-XII).
Статтею 62 Закону України № 1788-ХІІ встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок № 637).
Пунктом 1 Порядку № 637 визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Пунктом 3 Порядку № 637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Таким чином, страховий стаж підтверджується записами у трудовій книжці, і лише у випадку їх відсутності встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи та архівними установами, зокрема довідками, які містять відомості про періоди роботи.
Записами трудової книжки ОСОБА_1 підтверджено, що:
21.02.1984 - позивач прийнята швачкою 5 розряду з пошиття верхнього чоловічого одягу Нижньовартівської фабрики ремонту і пошиття одягу (Тюменська область, м. Нижньовартівськ) місцевість прирівняна до районів Крайньої Півночі (запис № 4);
з 01.09.1985 по 04.07.1986 - направлена на навчання в м. Ригу закрійників верхнього жіночого одягу (записи № 5, № 6);
05.08.1986 - переведена закрійником верхнього жіночого одягу по 6 розряду (запис № 7);
01.04.1988 - у зв`язку з реорганізацією переведена в Нижньовартівське міське виробниче об`єднання побутового обслуговування (запис № 9).
01.03.1989 - переведена конструктором верхнього одягу в експериментальний цех (запис № 8);
01.04.1989 - у зв`язку з введенням нових посадових окладів відповідно до Постанови № 1115 від 17.09.86 переведена конструктором - модельєром 2 категорії в експериментальний цех (запис № 10);
17.08.1990 - звільнена за власним бажанням ст. 31 КЗпП РРФСР (запис № 11);
з 04.09.1990 по 01.02.1992 позивач працювала конструктором 2 категорії у ОРС з торгівлі непродовольчими товарами і продовольчими товарами УРСа виробничого об`єднання «ННГ» (записи № 12, № 13), трудова книжка містить відмітку про те, що місцевість прирівняна до районів Крайньої Півночі;
01.02.1992 по 08.03.1995 позивач працювала конструктором-модельєром ІІ категорії Торгово-роздрібного управління «Нижневартовскторгнефть» (записи № 14, № 15), трудова книжка містить відмітку про те, що місцевість прирівняна до районів Крайньої Півночі;
06.07.1996 - позивачу призначена виплата допомоги по безробіттю Полтавським міським центром зайнятості (запис № 16);
04.09.1996 - припинено виплату допомоги по безробіттю (запис № 17).
Колегія суддів критично оцінює доводи відповідача про те, що з 21.02.1984 по 31.08.1985 та з 05.07.1986 по 04.08.1986 ОСОБА_1 була направлена на навчання, про що міститься запис у трудовій книжці, оскільки такі доводи суперечать змісту самої трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_3 , яка надана до пенсійного органу.
Так, записами трудової книжки підтверджено, що з 01.09.1985 по 04.07.1986 позивач була направлена на навчання в м. Ригу закрійників верхнього жіночого одягу (записи № 5, № 6), тоді як з 21.02.1984 по 31.08.1985 та з 05.07.1986 по 17.08.1990 позивач працювала на Нижньовартівській фабриці ремонту і пошиття одягу (Тюменська область, м. Нижньовартівськ), яка з 01.04.1988 реорганізована у Нижньовартівське міське виробниче об`єднання побутового обслуговування.
Позивачем також було надано до пенсійного органу такі довідки:
- від 25.05.2021 № ИСХ-НБ-01929-21, видану Публічним акціонерним товариством «РН-Западная Сибирь» про те, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , працювала в Відділі робітничого постачання з торгівлі непродовольчими і продовольчими товарами Управління робітничого постачання виробничого об`єднання «Нижневартовскнефтегаз» конструктором швейного цеха з 04.09.1990 (наказ від 03.09.1990 № 106-к) по 01.02.1992 (наказ від 01.02.1992 № 11-к) та зазначено розмір її заробітної плати за період січень-грудень 1991 та січень 1992. Підстава: особисті рахунки за 1991-1992 роки. Зазначено, що зі всіх сум заробітку здійснені відрахування в Пенсійний фонд РФ за встановленими тарифами. У довідці вказано, що Виробниче об`єднання «Нижневартовскнефтегаз» реорганізовано в Акціонерне товариство відкритого типу «Нижневартовскнефтегаз» відповідно до розпорядження Державного комітету російської федерації з управління державний майном від 01.02.1994 № 222-Р. Акціонерне товариство відкритого типу «Нижневартовскнефтегаз» перейменовано у Відкрите акціонерне товариство «Нижневартовскнефтегаз» 23.04.1996 відповідно до федерального закону від 26.12.1995 № 208-ФЗ «Про акціонерні товариства». 14.01.2016 діяльність Відкритого акціонерного товариства «Нижневартовскнефтегаз» припинена у зв`язку з його ліквідацією, про що в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб зроблено відповідний запис за державним реєстраційним номером (ДРН) 2168617054241. Документи Відкритого акціонерного товариства «Нижневартовскнефтегаз» по особистому складу передані на зберігання в Публічне акціонерне товариство «Черногорнефть» на підставі договору передачі архівних документів від 08.07.2015 № ЧН-33/15 та акту приймання-передачі архівних документів від 08.07.2015. Публічне акціонерне товариство «Черногорнефть» не є правонаступником Відкритого акціонерного товариства «Нижневартовскнефтегаз». Публічне акціонерне товариство «Черногорнефть» перейменовано в Публічне акціонерне товариство «РН-Западная Сибирь» у відповідності з рішенням Загальних зборів акціонерів від 15.12.2016. В статуті Публічного акціонерного товариства «РН-Западная Сибирь» міститься положення про відповідальність за збереження схоронності документів підприємств, архівні документи яких знаходяться в Публічному акціонерному товаристві «РН-Западная Сибирь», та про видачу громадянам з метою пенсійного забезпечення архівних довідок і копій документів;
- від 25.05.2021 № ИСХ-НБ-01930-21, видану Публічним акціонерним товариством «РН-Западная Сибирь» про те, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , працювала в Торгівельно-роздрібному управління «Нижневартовскторгнефть» виробничого об`єднання «Нижневартовскнефтегаз» конструктором-модельєром з 01.02.1992 (наказ від 01.02.1992 № 1-к) по 08.03.1995 (наказ від 07.03.1995 № 26-к) та зазначено розмір її заробітної плати за період жовтень-грудень 1992, січень-червень, серпень-грудень 1993, лютий-жовтень, грудень 1994. Підстава: особисті рахунки за 1992-1995 роки. Зазначено, що зі всіх сум заробітку здійснені відрахування в Пенсійний фонд РФ за встановленими тарифами. У довідці вказано, що Виробниче об`єднання «Нижневартовскнефтегаз» реорганізовано в Акціонерне товариство відкритого типу «Нижневартовскнефтегаз» відповідно до розпорядження Державного комітету російської федерації з управління державний майном від 01.02.1994 № 222-Р. Акціонерне товариство відкритого типу «Нижневартовскнефтегаз» перейменовано у Відкрите акціонерне товариство «Нижневартовскнефтегаз» 23.04.1996 відповідно до федерального закону від 26.12.1995 № 208-ФЗ «Про акціонерні товариства». 14.01.2016 діяльність Відкритого акціонерного товариства «Нижневартовскнефтегаз» припинена у зв`язку з його ліквідацією, про що в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб зроблено відповідний запис за державним реєстраційним номером (ДРН) 2168617054241. Документи Відкритого акціонерного товариства «Нижневартовскнефтегаз» по особистому складу передані на зберігання в Публічне акціонерне товариство «Черногорнефть» на підставі договору передачі архівних документів від 08.07.2015 № ЧН-33/15 та акту приймання-передачі архівних документів від 08.07.2015. Публічне акціонерне товариство «Черногорнефть» не є правонаступником Відкритого акціонерного товариства «Нижневартовскнефтегаз». Публічне акціонерне товариство «Черногорнефть» перейменовано в Публічне акціонерне товариство «РН-Западная Сибирь» у відповідності з рішенням Загальних зборів акціонерів від 15.12.2016. В статуті Публічного акціонерного товариства «РН-Западная Сибирь» міститься положення про відповідальність за збереження схоронності документів підприємств, архівні документи яких знаходяться в Публічному акціонерному товаристві «РН-Западная Сибирь», та про видачу громадянам з метою пенсійного забезпечення архівних довідок і копій документів.
Колегія суддів зазначає, що згідно з пунктом 5 розділу XV Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» період роботи до 01.01.1991 в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі колишнього Союзу РСР, а також на острові Шпіцберген зараховується до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло до 01.01.1991.
Пільгове обчислення страхового стажу застосовується для осіб, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та на яких поширювалися пільги, передбачені для працюючих в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, відповідно до Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10.02.1960 «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», постанови Ради Міністрів Союзу РСР від 10.02.1960 № 148 «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10.02.1960 Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 26.09.1967 «Про розширення пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі».
Пільгове обчислення страхового стажу провадиться на підставі трудової книжки, або письмового трудового договору, або довідки, в яких зазначено період роботи в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та користування пільгами, передбаченими вищезазначеними нормативно-правовими актами.
Пункт 3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 встановлює, що за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Підпунктом 2.1 пункту 2 Порядку № 22-1 передбачено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи, зокрема, за період роботи до 01.01.1991 на Крайній Півночі чи в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі колишнього СРСР, а також на острові Шпіцберген надаються договори або інші документи, що підтверджують право працівника на пільги, передбачені для осіб, які працювали в районах Крайньої Півночі чи місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі.
Перелік районів Крайньої Півночі і місцевостей, прирівняних до районів Крайньої Півночі, на яких розповсюджується дія Указів Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10.02.1960 і від 26.09.1967 «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», визначений постановою Ради Міністрів СРСР № 1029 від 10.11.1967, відповідно до якого Ханти-Мансійський автономний округ Тюменської області (у склад якого входить м. Нижньовартівськ) відноситься до місцевості, прирівняної до районів Крайньої Півночі.
Підпунктом «д» пункту 5 Указу Президії ВР СРСР від 10.02.1960 регламентовано, що робітникам, які переводяться, направляються або запрошуються на роботу в райони Крайньої Півночі і в місцевості, які прирівнюються до районів Крайньої Півночі, з інших місцевостей держави, на умовах укладення ними трудових договорів на роботу в цих районах на строк 5 років, а на островах Північного Льодовитого океану - два роки, надавати додаткові наступні пільги: зараховувати один рік роботи в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, які прирівнюються до районів Крайньої Півночі, за один рік і шість місяців при обчисленні стажу, який дає право на отримання пенсії за віком і по інвалідності. Пільги, які передбачені цією статтею, надаються також особам, які прибули в райони Крайньої Півночі і в місцевості, які прирівнюються до районів Крайньої Півночі, за власним бажанням і які уклали строковий договір про роботу в цих районах.
Указом Президії ВР СРСР від 29.09.1967 було скорочено тривалість трудового договору, який надає право на отримання пільг, передбачених статтею 5 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 10.02.1960, а саме: зарахування одного року роботи в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, за один рік і шість місяців роботи при обчисленні стажу, що дає право на отримання пенсії за віком та по інвалідності, виключно працівникам, які прибули на роботу в райони Крайньої Півночі та місцевості, прирівняні до районів Крайньої Півночі з інших місцевостей країни за умови укладення ними трудового договору про роботу в цих районах строком на три роки.
Пунктом 3 постанови Ради Міністрів Союзу РСР від 10.02.1960 № 148 «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10.02.1960 «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі» передбачено, що працівникам, які користуються в даний час пільгами, кожний рік роботи в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, які прирівнюються до районів Крайньої Півночі, до 1 березня 1960 року зараховувати за два роки роботи при розрахунку стажу для отримання пенсії за віком, по інвалідності і за вислугу років, а після 01.03.1960 - за один рік і шість місяців роботи при обрахуванні стажу для отримання пенсії за віком і по інвалідності.
Відповідно до пунктів 1, 2 Розділу 1 Інструкції № 530/П-28, пільги, встановлені Указами Президії Верховної Ради СРСР від 10.02.1960 «Про впорядкування пільг для осіб, що працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі» і від 26.09.1967 «Про розширення пільг для осіб, що працюють з районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», надаються всім робочим і службовцям (в тому числі місцевим жителям і іншим особам, прийнятим на роботу на місці) державних, кооперативних і громадських підприємств, установ, організацій, що знаходяться в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі.
Пільги, передбачені статтями 1, 2, 3, 4 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 10.02.1960, з урахуванням змін та доповнень, внесених Указом від 26.09.1967, надаються незалежно від наявності письмового строкового трудового договору.
Системний аналіз вказаних положень дає підстави дійти висновку, що достатньою та необхідною правовою підставою для обчислення стажу роботи особи в районах Крайньої Півночі та прирівняних до них місцевостях із застосуванням пільгового коефіцієнту (один рік за один рік і шість місяців) є сукупність наступних обставин: 1) документальне підтвердження наявності в особи стажу роботи в районах Крайньої Півночі та прирівняних до них місцевостях; 2) поширення на особу в період її роботи в таких місцевостях пільг, регламентованих Указами Президії ВР СРСР від 10.02.1960 та від 29.09.1967 та Постановою № 148.
У пункті 2 Розділу 1 Інструкції № 530/П-28 чітко вказано, що пільги, передбачені статтями 1, 2, 3, 4 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 10.02.1960, з урахуванням змін та доповнень, внесених Указом від 26.09.1967, надаються незалежно від наявності письмового строкового трудового договору.
При цьому, суд зазначає, що з огляду на вищенаведені норми права, для обчислення пільгового стажу при роботі в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до неї, повинні бути надані або трудова книжка або письмовий трудовий договір або довідка, в якій зазначено період роботи в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі. Тобто, достатньо одного із перерахованих документів, а не їх сукупність.
Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 10.09.2019 у справі № 348/2208/16-а, від 18.06.2020 у справі № 537/1415/17, від 18.06.2020 у справі № 140/1319/16-а, від 15.01.2021 у справі № 348/2319/16-а, від 22.02.2021 у справі № 266/258/16-а, від 27.07.2022 у справі № 560/755/19, від 17.10.2022 у справі № 592/5589/17.
Колегія суддів зауважує, що такі висновки Верховного Суду сформовані у правовідносинах, які стосувались обчислення пільгового стажу при роботі в районах Крайньої Півночі за періоди такої роботи до 01.01.1991.
Водночас у справі, яка розглядається, спір виник щодо пільгового обчислення (з розрахунку один рік роботи за один рік шість місяців стажу) трудового стажу, відпрацьованого в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, як до, так і після 01.01.1991, а саме з 21.02.1984 по 08.03.1995.
З цього приводу колегія суддів зазначає, що Законом України від 05.11.1991 № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» та Законом № 1058-IV не передбачено пільг при обчисленні трудового стажу, відпрацьованого в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, після 01.01.1991.
Не йдеться про пільгове обчислення такого стажу й в Угоді про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, Тимчасовій угоді між Урядом України і Урядом російської федерації про гарантії прав громадян, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі, в галузі пенсійного забезпечення від 15.01.1993 та затвердженому відповідно до Тимчасової угоди Порядку переведення і виплати пенсій (постанова правління Пенсійного фонду України від 07.08.1996 № 10-3).
Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що підстави для зарахування в пільговому обчисленні стажу роботи позивачки після 01.01.1991 в районах Крайньої Півночі і в прирівняних до них місцевостях відсутні.
Такі висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною, зокрема, у постановах Верховного Суду від 30.01.2018 у справі № 676/7065/14-а, від 30.05.2019 у справі № 348/2974/14-а та від 14.03.2023 у справі № 160/20914/21.
З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів не погоджується з висновком першої інстанції в частині задоволення позову про зобов`язання ГУ ПФУ в Полтавській області зарахувати до стажу роботи ОСОБА_1 періоди роботи в районах Крайньої Півночі з 01.01.1991 по 08.03.1995 в пільговому обчисленні один рік роботи за один рік шість місяців стажу. Тому в цій частині рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення про відмову у задоволенні зазначених позовних вимог.
Згідно статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.
Приписами частини другою статті 4 Закону України № 1058-ІV передбачено, що якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.
Одним із міжнародних договорів з питань пенсійного забезпечення, який підписала Україна, стала багатостороння Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, зобов`язання за якою взяли на себе дев`ять держав - учасниць СНД, в тому числі Україна та російська федерація (далі - Угода).
Ця Угода поширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені або будуть встановлені законодавством держав - учасниць Угоди (стаття 5 Угоди).
Відповідно до статті 1 Угоди пенсійне забезпечення громадян держав - учасниць цієї Угоди та членів їхніх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.
Статтею 6 Угоди встановлено, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.
Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.
Відповідно до статті 11 вказаної Угоди необхідні для пенсійного забезпечення документи, видані у належному порядку на території держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав і держав, що входили до складу СРСР або до 01.12.1991 приймаються на території держав - учасниць Співдружності без легалізації.
Згідно з абзацами 2, 3 статті 6 Угоди між Урядом України і Урядом РФ «Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн» від 14.01.1993 трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визнається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність. Сторонами визнаються дипломи, свідоцтво, інші документи державного зразка про рівень освіти і кваліфікації, які видані відповідними компетентними органами Сторін, без легалізації.
Статтею 7 цієї Угоди передбачено, що питання пенсійного забезпечення регулюються Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 та двосторонніми угодами в цій галузі.
Отже, з аналізу наведеного вище слідує, що обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством держави, на території якої відбувалась трудова діяльність; трудовий стаж, зокрема пільговий стаж, набутий на території однієї з цих двох держав, визнається іншою державою.
Частиною другою статті 4 Угоди «Про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудівників-мігрантів» від 15.04.1994 підписаної Урядами Азербайджанської Республіки, Республіки Вірменія, республіки Білорусь, Республіки Грузія, Республіки Казахстан, Киргизької Республіки, Республіки Молдова, російська федерація, Республіки Таджикистан, Туркменістану, Республіки Узбекистан, України, передбачено, що трудовий стаж, зокрема стаж на пільгових підставах і за спеціальністю, взаємно визнається Сторонами.
З аналізу наведеного вище виходить, що обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством держави, на території якої відбувалась трудова діяльність; пільговий стаж, набутий на території однієї з цих двох держав, визнається іншою державою.
Частиною 2 статті 13 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 передбачено, що пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.
Постановою Кабінету Міністрів України № 1328 від 29.11.2022 «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення» постановлено вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13.03.1992 у м. Москві.
Зазначена вище постанова набрала чинності 02.12.2022.
Відтак, до набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України № 1328 від 29.11.2022 Україна, як держава - учасниця Угоди виконує зобов`язання, взяті згідно Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992.
Суд зазначає, що за наявності чинних у період роботи особи положень Угоди, що передбачали відповідне право, така особа не може нести негативні наслідки у вигляді відмови у зарахуванні спірного періоду роботи до страхового стажу.
Крім того, наявна в матеріалах справи трудова книжка (завірена її копія) позивачки не може піддаватися сумніву та позбавляти її права на зарахування відповідних періодів до стажу з тих міркувань, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації припинено співробітництво з країною-агресором.
Позиція відповідача суперечить принципу верховенства права, оскільки право позивачки на призначення пенсії не пов`язується з такими чинниками, як припинення дипломатичних відносин з однією з держав-учасниць Угоди.
За приписами статті 13 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, ратифікованої із застереженнями Законом № 240/94-ВР від 10.11.94, документи, що на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції та за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без будь-якого спеціального посвідчення. Документи, що на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін і доказовою силою офіційних документів.
01.12.2022 прийнято Закон України «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993» № 2783-IX (далі – Закон України № 2783-IX), яким керуючись положеннями статті 62 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, статті 24 Закону України «Про міжнародні договори України», зупинено у відносинах з Російською Федерацією та Республікою Білорусь дію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22.01.1993 і ратифікованої Законом України від 10.11.1994 № 240/94-ВР (Відомості Верховної Ради України, 1994, № 46, ст. 417), та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993, вчиненого від імені України у м. Москві 28.03.1997 і ратифікованого Законом України від 03.03.1998 № 140/98-ВР (Відомості Верховної Ради України, 1998, № 26, ст. 162). Керуючись положеннями статті 54 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, статті 84 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, статті 24 Закону України «Про міжнародні договори України», вийти з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22.01.1993 і ратифікованої Законом України від 10.11.1994 № 240/94-ВР (Відомості Верховної Ради України, 1994, № 46, ст. 417), та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993, вчиненого від імені України у м. Москві 28.03.1997 і ратифікованого Законом України від 03.03.1998 № 140/98-ВР (Відомості Верховної Ради України, 1998, № 26, ст. 162).
Отже, Законом України № 2783-IX зупинено дію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчинену від імені України у м. Мінську 22.01.1993 і ратифіковану Законом України від 10.11.1994 № 240/94-ВР. Тому до документів, виданих на території РФ, при їх пред`явленні на території України застосовуванню підлягала вимога засвідчення апостилем згідно з Конвенцією, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, 1961 року, яка є чинною у відносинах України з РФ.
Водночас 04.02.2023 Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 107 «Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав», якою установлено, що під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостиля тощо) у разі, коли станом на 24.02.2022 такі документи приймалися на території України без спеціального посвідчення.
Законом України № 2102-IX затверджено Указ Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, яким введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022, що триває і дотепер.
Станом на 24.02.2022 перелічені вище документи, видані на території РФ, приймалися на території України без спеціального посвідчення в силу Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, дія якої була зупинена лише Законом України № 2783-IX від 01.12.2022, а тому надані позивачем документи підлягають прийняттю на території України без спеціального посвідчення (проставлення апостиля).
Колегія суддів зазначає, що вихід рф, та в подальшому, України, з вказаної угоди жодним чином не повинен тягнути за собою негативних наслідків для громадян України, у тому числі і для позивача, оскільки пенсійні права останніх виникли ще задовго до виходу держави-учасниці із Угоди, а відтак, періоди роботи позивача на території рф, не можуть бути неврахованими під час визначення стажу при призначенні пенсії саме з таких підстав.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові 28.01.2025 у справі № 620/3530/22.
Згідно з підпунктом 2 пункту 2.1 Порядку № 22-1 особи, яким пенсія призначається відповідно до міжнародних договорів (угод) у галузі пенсійного забезпечення, надають документи про стаж, передбачені Порядком підтвердження наявного трудового стажу. Основним документом на підтвердження трудового стажу є трудова книжка, яка була надана позивачем до пенсійного органу.
Колегія суддів зазначає, що відповідно до пункту 4.2 розділу 4 Порядку № 22-1, при прийманні документів працівник структурного підрозділу, який здійснює прийом та обслуговування осіб, зокрема:
реєструє заяву, перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів, відповідність викладених у них відомостей про особу даним паспорта;
уточнює інформацію про факт роботи (навчання, служби, підприємницької діяльності) і про інші періоди діяльності до 01.01.2004, що можуть бути зараховані до страхового стажу. У разі необхідності роз`яснює порядок підтвердження страхового стажу, повідомляє про право особи на здійснення доплати до мінімального страхового внеску відповідно до частини третьої статті 24 Закону, та/або на добровільну участь у системі загальнообов`язкового пенсійного страхування;
повідомляє про необхідність до оформлення документів або надання додаткових документів у тримісячний строк з дня подання заяви про призначення пенсії, у разі неналежного оформлення поданих документів або відсутності необхідних документів;
надсилає запити про витребування з відповідних інформаційних систем необхідних відомостей, передбачених пунктом 2.28 розділу II цього Порядку.
Тобто, перевірка достовірності виданих документів покладається на пенсійний орган, а сумніви останнього щодо обґрунтованості їх видачі самі по собі не можуть бути підставою для відмови у неврахуванні стажу позивачу при призначенні пенсії.
Вказана позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 21.02.2020 у справі № 291/99/17, від 12.04.2021 у справі № 219/4550/17, від 03.06.2021 у справі № 127/8001/17.
Колегія суддів наголошує, що періоди роботи позивачки на території рф та відповідні архівні довідки, які вона просить зарахувати до страхового стажу, мали місце до введення воєнного стану в Україні у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.
Колегія суддів зазначає, що станом на 24.02.2022 довідки, видані на території російської федерації, приймалися на території України без спеціального посвідчення в силу Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, дія якої була зупинена лише Законом України № 2783-IX від 01.12.2022, тому надані позивачем до органу Пенсійного фонду документи, а саме довідки видані Публічним акціонерним товариством «РН-Западная Сибирь», архівним відділом адміністрації міста Нижнєвартовська підлягають прийняттю на території України без спеціального посвідчення (проставлення апостиля).
Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що матеріалах справи відсутні докази того, що позивач подавала до органу пенсійного фонду України такі документи: архівну довідку про підтвердження заробітної плати, видану архівним відділом адміністрації міста Нижнєвартовська № М-191 від 30.04.2021, довідку від 10.06.2021 № ИСХ-НБ-02195-21, видану Публічним акціонерним товариством «РН-Западная Сибирь», довідку від 10.06.2021 № ИСХ-НБ-02196-21, видану Публічним акціонерним товариством «РН-Западная Сибирь».
Довідки № М-191 від 30.04.2021, від 10.06.2021 № ИСХ-НБ-02195-21 та № ИСХ-НБ-02196-21 були надані безпосередньо пенсійному органу, що підтверджується зробленими на них відмітками у правому нижньому куті. 
Як вбачається з матеріалів справи довідка № М-191 від 30.04.2021 отримана ГУ ПФУ в Полтавській області 02.06.2021 (вх.н 1083/10), довідка від 10.06.2021 № ИСХ-НБ-02195-21 отримана ГУ ПФУ в Полтавській області 30.06.2021 (вх.н 1281/10), довідка від 10.06.2021 № ИСХ-НБ-02196-21 отримана ГУ ПФУ в Полтавській області 30.06.2021 (вх.н 1281/10).
Факт надання зазначених довідок відповідачем у відзиві на позов та апеляційній скарзі не заперечується.
У відзиві на позов, пенсійний орган посилається лише на відсутність правових підстав для врахування під час призначення позивачу пенсії архівних довідок від 30.04.2021 № М-191, від 25.05.2021 № ИСХ-НБ-01929-21, від 25.05.2021 № ИСХ-НБ-01930-21, від 10.06.2021 № ИСХ-НБ-02195-21, від 10.06.2021 № ИСХ-НБ-02196-21.
Враховуючи вищенаведене колегія суддів приходить до висновку, що при повторному розгляді заяви позивача про призначення пенсії відповідачем мають бути враховані архівні довідки про заробітну плату (дохід) від 30.04.2021 № М-191, від 25.05.2021 № ИСХ-НБ-01929-21, від 25.05.2021 № ИСХ-НБ-01930-21, від 10.06.2021 № ИСХ-НБ-02195-21, від 10.06.2021 № ИСХ-НБ-02196-21.
Щодо не зарахування до страхового стажу позивача періоду виплати допомоги за час перебування на обліку в центрі зайнятості з 06.07.1996 по 04.09.1996, колегія суддів зазначає наступне. 
Відповідно до абзацу третього частини 1 статті 24 Закону України № 1058-IV період, протягом якого особа, яка підлягала загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню на випадок безробіття, отримувала допомогу по безробіттю (крім одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності), допомогу по частковому безробіттю, допомогу по частковому безробіттю на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та матеріальну допомогу в період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації, включається до страхового стажу.
Отже, законом передбачено можливість зарахування до страхового стажу лише період, протягом якого особа отримувала допомогу по безробіттю, а не весь період перебування особи на обліку в центрі зайнятості як безробітного.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.04.2022 у справі № 638/7217/16-а.
Записами трудової книжки ОСОБА_1 підтверджено, що 06.07.1996 - позивачу призначена виплата допомоги по безробіттю Полтавським міським центром зайнятості (запис № 16) та 04.09.1996 - припинено виплату допомоги по безробіттю (запис № 17).
Отже, із записів трудової книжки позивача можливо достовірно встановити дату початку та дату закінчення періоду виплати позивачу допомоги по безробіттю.
Відповідачем не надано до суду доказів на спростування факту отримання позивачем допомоги по безробіттю в період з 06.07.1996 по 04.09.1996.
Згідно з пунктом 2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.93 N 58 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за № 110, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Наприклад, якщо робітник або службовець прийнятий на роботу 5 січня 1993, у графі 2 трудової книжки записується «05.01.1993». Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.
Відповідно до п. 2.27 цієї Інструкції № 162 запис про звільнення у трудовій книжці працівника провадиться з додержанням таких правил: у графі 1 ставиться порядковий номер запису; у графі 2 - дата звільнення; у графі 3 - причина звільнення; у графі 4 зазначається на підставі чого внесено запис, наказ (розпорядження), його дата і номер.
Пунктом 4.1 Інструкції № 162 передбачено, що у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.
Згідно з пунктом 2.6 Інструкції № 162 у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.
Отже, обов`язок щодо заповнення трудової книжки у цьому випадку покладався на власника або уповноважений ним орган, а не на працівника, як і обов`язок внести виправлення у спосіб, передбачений законодавством.
Верховний Суд неодноразово висловлював правову позицію, викладену, зокрема, у постановах від 28.02.2018 у справі № 428/7863/17 та від 16.04.2020 у справі № 159/4315/16-а про те, що певні недоліки в заповненні трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії. Відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи організації, і не може мати негативні наслідки для особи, яка звернулася за пенсією.
Однією з підстав для призначення пенсії за віком є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. 
Верховним Судом в постанові від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а викладено правову позицію, відповідно до якої, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини підприємства не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань нарахування/призначення пенсії.
Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права, викладений в поставні Верховного Суду від 04.07.2023 у справі № 580/4012/19.
Окрім того, Верховний Суд у постанові від 11.11.2020 у справі № 677/831/17 зазначив, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.
Верховний суд у постанові від 31.01.2025 у справі № 120/8471/23 зазначив, що органи пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.
ЄСПЛ також наголошує на особливій важливості принципу «належного урядування», зокрема, у справі «Лелас проти Хорватії» (заява № 55555/08) - держава, чиї органи влади не дотримувалися своїх власних внутрішніх правил та процедур, не повинна отримувати вигоду від своїх правопорушень та уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи, особливо якщо при цьому немає жодного іншого приватного інтересу (пункт 74).
На противагу доводам апеляційної скарги колегія суддів уважає, що такі недоліки в заповненні трудової книжки, як неповне/неправильне (виправлене) зазначення дати наказу про звільнення за наявності інших реквізитів (підпис, печатка) та відсутності очевидних виправлень в трудовій книжці є суто формальними недоліками та не можуть бути законною підставою для відмови в зарахуванні страхового стажу для призначення пенсії.
Отже, період отримання позивачем допомоги по безробіттю з 06.07.1996 по 04.09.1996 підлягає зарахуванню до страхового стажу ОСОБА_1 .
Щодо не зарахування до страхового стажу позивача періоду її навчання на міжреспубліканських постійно діючих курсах з підготовки закрійників модельєрів вищої категорії в м. Рига з 01.09.1985 по 04.07.1986, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з пунктом «д» частини 3 статті 56 Закону України № 1788-XII до стажу роботи зараховується, зокрема, навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.
Пунктом 1 Порядку № 637 визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Пунктом 3 Порядку № 637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Таким чином, страховий стаж підтверджується записами у трудовій книжці, і лише у випадку їх відсутності встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи та архівними установами, зокрема довідками, які містять відомості про періоди роботи.
Пунктом 8 Порядку № 637 передбачено, що час навчання у вищих навчальних, професійних навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання. За відсутності в документах таких відомостей для підтвердження часу навчання приймаються довідки про тривалість навчання в навчальному закладі у відповідні роки за умови, що в документах є дані про закінчення повного навчального періоду або окремих його етапів.
Суд звертає увагу, що пункт «д» частини 3 статті 56 Закону № 1788-XII та Порядок № 590 не містить застережень щодо зарахування до загального трудового стажу періоду навчання за певною формою навчання, зокрема денною.
Відповідно до статті 122 Кодексу законів про працю України при направленні працівників для підвищення кваліфікації з відривом від виробництва за ними зберігається місце роботи (посада) і провадяться виплати, передбачені законодавством.
Як вбачається з матеріалів справи, а саме записів № 5-6 трудової книжки НОМЕР_1 ОСОБА_1 направлялась на курси підвищення кваліфікації з відривом від виробництва (з 01.09.1985 по 04.07.1986) у період роботи на Нижньовартівській фабриці ремонту і пошиття одягу, де вона працювала з 21.02.1984 по 17.08.1990.
Тобто, період навчання позивачки на курсах підвищення кваліфікації з відривом від виробництва з 01.09.1985 по 04.07.1986 підтверджується записами трудової книжки НОМЕР_1 .
Також колегія суддів зазначає, що в матеріалах справи міститься дипломом № НОМЕР_2 від 04.07.1986, яким підтверджується закінчення ОСОБА_1 міжреспубліканських постійно діючих курсів по підготовці модельєрів вищої кваліфікації. Період такого навчання становив з 01.09.1985 по 04.07.1986.
Відтак, із урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для зарахування до стажу роботи період навчання позивача з 01.09.1985 по 04.07.1986 на курсах підвищення кваліфікації з відривом від виробництва.
Судом першої інстанції не було враховано вищенаведених обставин та суд прийшов до помилкового висновку, що відсутні правові підстави для зарахування до страхового стажу позивача періоду її навчання на міжреспубліканських постійно діючих курсах з підготовки закрійників модельєрів вищої категорії в м. Рига з 01.09.1985 по 04.07.1986.
Підсумовуючи все викладене вище, зважаючи на встановлені обставини справи та наведені вище норми права, якими врегульовані спірні правовідносини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що рішення про відмову у призначення пенсії ОСОБА_1 від 09.08.2024 № 163950030030 прийняте ГУ ПФУ в Рівненській області не на підставі та не у спосіб, що визначені законодавством України, без урахування всіх обставин, що мають значення для його прийняття, а тому є протиправним та підлягає скасуванню.
Завданням адміністративного суду є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень та їх відповідності правовим актам вищої юридичної сили. Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Тому завданням адміністративного суду є саме контроль за легітимністю прийняття рішень.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції що належним способом захисту порушеного права позивача, в даному випадку, є зобов`язання ГУ ПФУ в Рівненській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 01.08.2024.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).
Відповідно до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, та неправильно застосував норми матеріального і процесуального права, що призвело до частково неправильного вирішення справи, а тому апеляційні скарги позивача та відповідача слід задовольнити частково, з частковим скасуванням рішення суду.
Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.
Керуючись ст.ст. 311, 315, 317, 321, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд      
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги   задовольнити частково.
Рішення  Полтавського окружного адміністративного суду від 11.08.2025 по справі № 440/12513/24  скасувати в частині відмови у задоволенні позову щодо зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період навчання з 01.09.1985 по 04.07.1986, а також врахувати довідку від 30.04.2021 № М-191 видану архівним відділом адміністрації міста Нижнєвартовська, довідку від 10.06.2021 № ИСХ-НБ-02195-21 видану Публічним акціонерним товариством «РН-Западная Сибирь», довідку від 10.06.2021 № ИСХ-НБ-02196-21 видану Публічним акціонерним товариством «РН-Западная Сибирь».
Прийняти в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 01 серпня 2024 року, зарахувавши до страхового стажу ОСОБА_1 період навчання з 01.09.1985 по 04.07.1986, а також врахувавши довідку від 30.04.2021 № М-191 видану архівним відділом адміністрації міста Нижнєвартовська, довідку від 10.06.2021 № ИСХ-НБ-02195-21 видану Публічним акціонерним товариством «РН-Западная Сибирь», довідку від 10.06.2021 № ИСХ-НБ-02196-21 видану Публічним акціонерним товариством «РН-Западная Сибирь».
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 11.08.2025 по справі № 440/12513/24 скасувати в частині задоволення позову про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 01 серпня 2024 року, зарахувавши до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи в районах Крайньої Півночі з 01.01.1991 по 08.03.1995 в пільговому обчисленні один рік роботи за один рік шість місяців стажу.
Прийняти в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні зазначених позовних вимог відмовити.
В іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 11.08.2025 по справі № 440/12513/24 залишити без змін   . 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	З.Г. Подобайло 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	І.М. Ральченко    І.С. Чалий