УХВАЛА

16 вересня 2025 року 
м. Київ
справа № 400/5760/24
адміністративне провадження № К/990/35836/25 
Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Уханенка С.А. перевірив касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 травня 2025 року на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29 липня 2025 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області, третя особа - Державна судова адміністрація України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -
У С Т А Н О В И В:
У червні 2024 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просив: 
-визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області щодо нарахування та виплати судді Веселинівського районного суду Миколаївської області ОСОБА_1 суддівської винагороди за травень 2024 року обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 2102,00 гривень;
- зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області провести нарахування та виплату суддівської винагороди за травень 2024 судді Веселинівського районного суду Миколаївської області ОСОБА_1 на підставі частин 2, 3 ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня 2024 року, а саме в сумі 3028 гривень, щомісячної доплати за вислугу років в розмірі 80% від посадового окладу та щомісячної доплати за обіймання позивачем адміністративної посади голови суду в розмірі 10% від посадового окладу, з урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті за травень 2024 року.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2024 року у задоволенні позову відмовлено повністю.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 20 грудня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2024 року змінено у мотивувальній частині з підстав, викладених у цій постанові. В іншій частині рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2024 року залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 27 лютого 2025 року скасовано рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2024 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 20 грудня 2024 року. Справу №400/5760/24 направлено на новий розгляд до Миколаївського окружного адміністративного суду.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 травня 2025 року, ухваленим в порядку загального позовного провадження та залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29 липня 2025 року, в задоволенні позову відмовлено.
27 серпня 2025 року за допомогою підсистеми «Електронний суд» позивач надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на судові рішення у цій справі. 
Предметом спору у цій справі є правильність нарахування та виплати судді суддівської винагороди.
Відповідно до частини першої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
Оскаржуючи рішення судів попередніх інстанцій, позивач посилається на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України та зазначає, що за результатом нового розгляду справи рішенням суду першої інстанції, залишеного без змін судом апеляційної інстанції, було відмовлено у задоволенні заявлених вимог з тих самих підстав, з яких було відмовлено судом першої інстанції під час первинного розгляду позову в суді першої інстанції та на неправильність висновку якого наголошено судом касаційної інстанції в постанові ухваленій за результатом розгляду касаційної скарги (від 27 лютого 2025 року у справі № 400/5760/24). 
Скаржник вказує, що поза увагою суду першої та апеляційної інстанції було залишено те, що суд касаційної інстанції при перегляді рішень ухвалених судом першої та апеляційної інстанції при первинному розгляді надав однозначну відповідь щодо величини, яка підлягає застосуванню для обрахунку суддівської винагороди.
Водночас суди попередніх інстанцій при ухвалені судових рішень після нового розгляду справи дійшли висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки, як зазначили суди, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24 квітня 2025 року у справі №240/9028/24 відступила від висновків, викладених раніше, зокрема, у постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 13 липня 2023 року у справі №280/1233/22 та 21 березня 2024 року у справі №620/4971/23, і зазначила про те, що починаючи з 2021 року у законах про Державний бюджет України на відповідний рік встановлювався на 1 січня відповідного календарного року грошовий розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді.
Отже, з вищезазначеного слідує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24 квітня 2025 року у справі №240/9028/24 сформувала правову позицію, яка є відмінною від правової позиції Верховного Суду у постанові від 27 лютого 2025 року у цій справі, проте Верховний Суд звертає увагу скаржника, що логіка побудови й мета існування процесуальних механізмів забезпечення єдності судової практики указує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати Касаційного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного суду.
Таким чином, з урахуванням викладеного, Верховний Суд не вбачає підстав для касаційного оскарження судових рішень у цій справі саме на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
Отже, скаржником не викладені передбачені статтею 328 КАС України підстави, за яких оскаржувані судові рішення можуть бути переглянуті судом касаційної інстанції на підставі пункту  1 частини четвертої статті 328 КАС України, тому касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала, на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.
Керуючись статтею 248, пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України,
У Х В А Л И В:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 травня 2025 року на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29 липня 2025 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області, третя особа - Державна судова адміністрація України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - повернути особі, яка її подала.
2. Копію цієї ухвали надіслати учасникам справи у порядку, визначеному статтею 251 КАС України.
3. Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не може бути оскаржена.

Суддя	С.А. Уханенко